Справа № 420/6758/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6758/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління ДМС України в Одеській області №233 від 05.12.2018 року та №234 від 06.12.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст..8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №233 від 05.12.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст..8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 29.12.2018 року було відкрито провадження по справі №420/6758/18 за правилами загального позовного провадження.

27.12.2018 року з позовом до суду звернувся чоловік позивачки - ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №234 від 06.12.2018 року щодо відмови ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст..8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №420/6765/18).

Ухвалою суду від 29.12.2018 року було відкрито провадження по справі №420/6765/18 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (суддя Корой С.М.).

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст.172 Кодексу адміністративного судочинства України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Таким чином, враховуючи, що адміністративні справи №420/6758/18 та №420/6765/18 містять однорідні позовні вимоги до одного й того ж відповідача, з метою процесуальної економії часу для розгляду спору, суд вважає доцільним об`єднати дану справу №420/6765/18 зі справою №420/6758/18, оскільки таке об`єднання не порушує принципів адміністративного судочинства та сприятиме оперативності розгляду справ.

В обґрунтування позовних вимог позивачі у позовних заявах зазначили, що відповідачем прийнято неправомірне рішення щодо відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі вважають, що відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачам на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з цим позовом.

Представник відповідача 18.01.2019 року за (вхід.№1899/19) та 24.01.2019 року за (вхід.№2811/19) надав до суду відзиви на позов, у яких з посиланнями на обставини, встановлені висновками про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту від 05.12.2018 року та від 06.12.2018 року, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання 13.09.2019 року на визначений час до залу судового засідання №27 Одеського окружного адміністративного суду представник позивачів не прибув, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності у письмовому провадженні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову, а тому, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження 23.09.2019 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Афганістану, уродженкою с.Кангурчі, району Кешем, пров. Бадахшан , за національністю - таджичка , за віросповіданням - мусульманка-суніт.

ОСОБА_1 19.12.2018 року звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомила причину виїзду, як переслідування з боку угруповання «Талібан» в країні громадянської належності, а тому не може повернутися до країни свого громадянського походження через побоювання за власне життя.

Згідно матеріалів особової справи №2018OD0205 встановлено, що ОСОБА_1 07.10.2018 року легально в`їхала на територію України. З території Афганістану (м.Кабул) 11.09.2018 року виїхала на автомобілі до Таджикистану (м.Душанбе), на підставі паспортного документу та візи до Таджикистану. З території Таджикистану 07.10.2018 року вибула до України авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), на підставі вищевказаного паспортного документу та візи, пункт пропуску - міжнародний аеропорт м.Одеси.

Крім того, перебуваючи місяць на території Таджикистану, позивач не приймала спроб звернення до міграційної служби за міжнародним захистом» (співбесіда від 04.12.2018). Суд вважає, що у разі обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань, біженець звертається за захистом в першій країні потрапляння, в якій можливо звернутись за міжнародним захистом, що в даному випадку здійснено не було, враховуючи приєднання Таджикистану до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року.

На підставі матеріалів особової справи №2018OD0205, заступником начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок мотивовано відсутністю умов, визначених п.1,13, ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для отримання відповідного статусу.

05.12.2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області видано наказ №233 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.12.2018 року позивач отримала повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до протоколу співбесіди від 04.12.2018 року з громадянкою Афганістану ОСОБА_1 , причини звернення до міграційної служби в Україні, було повідомлено про необхідність бути зареєстрованою в Україні.

Крім того, слід зазначити, що за результатами розгляду матеріалів особової справи позивач не переслідувалась в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи (протокол співбесіди від 04.12.2018). Також, по відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (анкета від 30.11.2018 року). Відповідно до аналізу проведених з позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 Закону.

Так, відповідно до заяви позивача від 29.11.2018 року виїзд був пов`язаний з погрозами від талібів, з анкетування від 30.11.2018 року спостерігається, що виїзд відбувся зокрема через небезпеку для її життя, водночас, з протоколу співбесіди від 04.12.2018 року вбачається, що причиною виїзду були погрози родині її чоловіка (підтверджень чого ані позивачем, ані її чоловіком надано не було), особисто позивачеві ніхто ніколи не погрожував, з представниками радикального руху вона не контактувала. Відповідно до протоколу співбесіди від 04.12.2018 року, батько та брат позивача були військовими, через що зазнавали переслідувань зі сторони талібів, були вбиті останніми. Однак, жодних підтверджень приналежності позивача до родини військових або утримання будь-яких погроз її родиною відповідачем отримано не було, з урахуванням об`єктивної можливості надання такої інформації, вищевказане свідчить про те, що позивач не надала до ГУ ДМС України в Одеській області усі важливі факти, що були у її розпорядженні та не зробила реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом. Суд звертає увагу на те, що позивач протягом місяця (серпень-вересень 2018 року) перебувала в м.Кабул, не зазнаючи при цьому жодних труднощів.

Також, слід зазначити, що в Афганістані, залишись проживати матір, два брати та чотири сестри позивача, їх ніхто не переслідуєёпроблем з органами державної влади Афганістану вони не мали, родичі мають задовільний рівень матеріального стану (співбесіда від 06.12.2018 року).

Тому, суд погоджується з підставами відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі №233 від 05.12.2018 року.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Афганістану, уродженцем с.Кангурчі, району Кешем, пров. Бадахшан , за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

ОСОБА_2 19.12.2018 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив причину виїзду, як переслідування з боку угруповання « Талібан » в країні громадянської належності, а тому не може повернутися до країни свого громадянського походження через побоювання за власне життя.

Аналізом матеріалів особової справи позивача встановлено, що перед повторним зверненням ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року легально в`їхав на територію України. З території Афганістану (м.Кабул) 11.09.2018 року виїхав на автомобілі до Таджикистану (м.Душанбе), на підставі паспортного документу та візи до Таджикистану типу К . З території Таджикистану 07.10.2018 року вибув до України авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), на підставі вищевказаного паспортного документу та візи, пункт пропуску - міжнародний аеропорт м.Одеси.

Повторне звернення із заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 29.11.2018 року.

Вперше позивач прибув до України 07.07.2015 року легально авіасполученням Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЄ) - Одеса (Україна).

Перше звернення позивача із заявою про набуття міжнародного захисту відбулось 29.07.2015 року (ОС №2015OD0235). За результатами розгляду особової справи, згідно з наказом УСІОБГ ГУДМС в Одеській області від 16.10.2015 року №194, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначене рішення позивачем у судових інстанціях оскаржено не було.

Позивач не був та не є членом жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших орагніазцій ані в країні громадянської належності, ані на території України.

Згідно матеріалів справи, судом встановлено, що історія переслідування позивача не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Результати проведеного аналізу вказують на необґрунтованість звернення особи за міжнародним захистом, отримані пояснення містять суттєві протиріччя, а саме: у відповідності до проведеного анкетування від 29.11.2018 року та співбесіди від 04.12.2018 року встановлено, що перше зверненн із заявою про набуття міжнародного жзахисту в Україні, як і перше потрапляння на територію нашої держави, відбулись у листопаді 2018 року, однак, згідно з матеріалами особової справи №2015OD0235, позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС в Одеській області у липні 2015 року. Зазначений факт позивач не зміг прокоментувати, повідомивши, що до України приїхав вперше у 2018 році, хоча визнав, що в особовій справі, наведений вище, знаходяться фотографії, за якими можливо його ідентифікувати, підпис на документах схожий на його та майже ідентичний склад родини.З наданої копії свідоцтва про народження при першому зверненні, з перекладом на українську мову, вбачається, що ім`я особи та ім`я його батька збігаються з тими, які були надані під час повторного звернення, однак, дата народження позивача відрізняються від тої, яка зазначена в паспортному документі наданому до управління у 2018 році. Історія переслідування, надана при першому зверненні відрізняється від тієї, що була повідомлена під час звернення у 2018 році. З огляду на вищенаведене, в даному випадку частково можливо використовувати п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" в частині зловживання процедурою, тобто, якщо позивач з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу як одну з підстав відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі слів позивача, до свого приїзду в Україну в 2018 році він перебував на територіях Австрії та Таджикистану. Згідно з протоколом співбесіди від 04.12.2018 року у 2015 (2016) році позивач разом з матір`ю та двома братами звертались за міжнародним захистом до міграційної служби Австрії, м.Відень, де проживали в таборі для біженців до січня 2018 року, що підтверджує довідкою про таке звернення. На початку 2018 року на батька позивача нібито було здійснено напад в Афганістані, внаслідок чого позивач разом з матір`ю та одним із братів повернулись до країни громадянської належності (м.Кабул), до прийняття остаточного рішення за заявою, де знаходились до свого виїзду до Таджикистану (який відбувся у вересні 2018 року), однак, надалі надаються пояснення, що батька було поранено у 2017 році. Крім цього, з протоколу співбесіди від 06.12.2018 року вбачається, що особі насправді невідома нова організація до якої він з іншими членами родини звертались за міжнодним захистом в Австрії. Підтверджувальних матеріалів щодо такого звернення у період 2015 (2016) - 2018 років або поранення батька, позивачем надано не було. Жодних відміток в новому паспортному документі позивача щодо перетинання кордону Австрії не має.

Крім того, слід зазначити, що позивач перебував в м.Душанбе протягом місяця, враховуючи приєднання Таджикистану до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року, позивач не приймав спроб звернення до міграційної служби за міжнародним захистом.

Таким чином, враховуючи добровільне повернення до Афганістану в 2018 році та елемент не звернення за міжнародним захистом в Таджикистані, можливо дійти висновку щодо незацікавленості позивача в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя мотивоване потребами легального перебування та отримання медичної допомоги на території нашої країни, що в свою чергу підтверджується наданими поясненнями в ході співбесіди від 04.12.2018 року.

Відповідно до пояснень позивача, як вже було згадано раніше, виїзд з Афганістану пов`язаний з переслідуванням зі сторони талібів, щодо цієї ситуації було встановлено наступне. У період 2009-2018 років, позивач нібито три рази зазнавав нападів та двічі отримував погрози від представників зазначеного угруповання (співбесіда від 04.12.2018). У 2009 році в автомобіль, в якому перебували позивач, його батьки та брат влучила ракета, в результаті чого всіх було поранено, він отримав опіки, однак, шрамів або інших слідів від зазначеного в останнього не залишилось; у 2011 році, поруч з машиною, в якій їхали позивач та його батьки підірвалась міна, але ніхто не постраждав, хоча автомобіль було пошкоджено (співбесіда від 04.12.2018). Окрім цього, як спостерігається з протоколу співбесіди від 04.12.2018 року, у 2015 році автомобіль батька позивача було заміновано та вибух відбувся біля родинного будинку позивача, ніхто не постраждав, зокрема, відповідно до заяви від 29.11.2018 року підірвали саме дім позивача, поясненням вказаних розбіжностей стало те, що заяву заповнювала матір останнього (співбесіда від 06.12.2018). Зі слів позивача, в квітні та травні 2018 року на його мобільний номер телефону були здійснені дзвінки, встановлені особи повідомляли, що мають відношення до вищенаведеного радикального руху, крім цього, що це саме вони вбили його батька, який був військовим, їм відомо місцезнаходження позивача та він є наступною жертвою (співбесіда від 04.12.2018). Навіть, якщо припустити, що такі дзвінки насправді було здійснено, довести факт їх здійснення саме представниками талібану не передбачається можливим. Крім цього, було повідомлено, що район, в якому проживав останній з іншими членами родини є безпечним (співбесіда від 04.12.2018). Також, зі слів особи, листи з погрозами отримувала його мати, яка працювала в школі, але кількість, зміст та дати отриманих листів йому невідомі (співбесіда від 04.12.2018). До управління не надано жодних підтверджувальних матеріалів щодо роботи будь-кого з членів родини особи на державній або військовій службах, отримання будь-яких погроз від талібів та взагалі існування якихось труднощів в Афганістані. Тож, на думку Головного управління, з огляду на вищенаведене та враховуючи той факт, що з травня 2018 року (коли, зі слів фігуранта, була отримана остання погроза від талібів) та до моменту виїзду, у вересні 2018 року, його ніхто не переслідував, жодних труднощів він не зазнавав, місця проживання не змінював, особисто з членами радикального руху ніколи не контактував (співбесіда від 04.12.2018), підтвердити або спростувати факт переслідувань позивача угрупованням «Талібан» не передбачається можливим, надана позивачем інформація містить об`єктивні протиріччя та підлягає сумніву. Слід також звернути увагу на те, що у відповідності до отриманих пояснень, паспортний документ був отриманий позивачем зокрема для виїзду до Індії на лікування, спроба отримання візи до якої була невдалою (приблизно в березні 2018 року), наміру виїзду до України у позивача на той момент не було (співбесіда від 04.12.2018), що додатково вказує на сумнівність існування обґрунтованих побоювань за власне життя. Крім того, слід зазначити, що три сестри позивача залишились проживати в Афганістані (м. Мазарі-Шаріф, м. Кабул), їх ніхто не переслідує, їхні права та свободи напряму не порушувались (було повідомлено лише про те, що права всіх людей в Афганістані порушуються), проблем з органами державної влади Афганістану вони не мали, на момент виїзду позивача з країни громадянської належності переїздити не збирались (співбесіда від 04.12.2018).

Головне управління відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженці 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Згідно матеріалів справи, у позивача відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тому, суд погоджується з підставами відмови ОСОБА_2 в оформленні документів для наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі №234 від 06.12.2018 року з таких підстав.

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Натомість з матеріалів особових справ вбачається, що позивачі не зазнавал і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимоги п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до аналізу наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивачів встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення їх на Батьківщину.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують її особу, або такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено у ході розгляду справи, ані позивачі, ані їх найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання від діючої влади Афганістану. Задовільна ситуація у сфері безпеки у м.Кабул та в Афганістані в цілому підтверджується ІКП.

З матеріалів справи вбачається, що дійсною причиною звернення заявників до територіального підрозділу ДМС була не потреба в міжнародному захисті через можливість зазнати загрози для власного життя на території країни громадянської належності, а лише бажання отримання тимчасової легалізації на території України.

У пункті Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Крім того, позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом, узгоджується з постановою Верховного Суду у справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано. В зазначеній постанові суд касаційної інстанції прийняв до уваги доводи про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Отже, суд встановив, що відповідач належним чином перевірив обставини, викладені у заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та цілком обґрунтовано зробив висновок про відсутність підстав необхідних для визнання позивачів біженцями, або віднесення їх до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем належним чином перевірені обставини, викладені у заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та цілком обґрунтовано зроблено висновок про відсутність підстав необхідних для визнання позивачів біженцями, або віднесення їх до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №233 від 05.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №234 від 06.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірними, прийнятими в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління ДМС України в Одеській області №233 від 05.12.2018 року та №234 від 06.12.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст..8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, задоволенню не підлягають відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління ДМС України в Одеській області №233 від 05.12.2018 року та №234 від 06.12.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою передбаченою ст..8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.