Справа № 357/6875/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 357/6875/17 Головуючий у 1 інстанції: Головенко О.Д.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Карпушової О.В. Кучми А.Ю. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, в якому просив: - визнати дії Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області неправомірними; - скасувати постанову про розшук майна боржника ВП №51983829 від 07.09.2016 р. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 28.09.2016 р.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2017 р. позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано дії Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області неправомірними та зобов`язано скасувати постанови про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 р. та про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 р. апеляційна скарга Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області залишена без задоволення, а постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2017 р. - без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.10.2018 р. касаційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було задоволено частково. Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2017 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано дії Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області () щодо винесення постанови про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 та постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016 протиправними. Скасовано постанови Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області () про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 р. та про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016 р.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що позивач не мав наміру отримувати постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки, із довідки з УДППЗ «Укрпошта» вбачається, що лист з постановою про про відкриття виконавчого провадження повернувся з відміткою відділу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

11 вересня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.09.2016 р. інспектором патрульної поліції роти № 5 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Дуплієм Романом Станіславовичем було затримано автомобіль Chevrolet Epica, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 та складено відповідний акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

30 вересня 2016 року, отримавши засобами поштового зв`язку постанову про відкриття виконавчого провадження, позивач звернувся до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП № 51983829, яке відкрито 19.08.2016 р. постановою головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Прохацького Руслана Олександровича, на підставі заяви ПАТ «ВТБ Банк» № 9673/1-2 від 10.08.2016 р. та виконавчого напису № 499 від 01.07.2016 р.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 05.10.2016 р. позивачу стало відомо про постанову про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 р. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016 р. в сумі 10244,25 грн. (Т.1, а.с. 8).

Відповідно до ідентифікатора конверту 172 листа, яким відповідач направив позивачеві постанову про відкриття виконавчого провадження та інформації з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», зазначену постанову було направлено відповідачем 27.08.2016 р., що спричинило сплив терміну для самостійного виконання боржником рішення.

На думку позивача, дії державного виконавця, які полягають у винесенні постанови про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 р. та постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016 р., вчинені з недотриманням вимог чинного законодавства та є такими, що порушують його права й законні інтереси, у зв`язку з чим, він звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 вказаного Закону №1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2016 р. інспектором патрульної поліції УПП у м. Києві ДПП НП України було затримано автомобіль Chevrolet Epica, державний номер АІ0622СО, який належить позивачу, та складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, з огляду на наявність виконавчого провадження №51983829 та постанови від 07.09.2016 р. про розшук майна боржника та постанови від 28.09.2016 р. про стягнення виконавчого збору.

Так, постановою від 19.08.2016 р. головним державним виконавцем Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області Прохацьким Р.О. відкрито виконавче провадження №51983829, на підставі заяви ПАТ «ВТБ Банк» №9673/1-2 від 10.08.2016 р. та виконавчого напису нотаріуса №499 від 01.07.2016 про стягнення боргу в сумі 102442,46 грн., та надано семиденний строк для добровільного погашення заборгованості.

Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 25 Закону України від 21.04.1999 № 606 - ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та втратив чинність 05.01.2017, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Так, ч. 1 ст. 28 Закону № 606 визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Також, згідно ч. 1 ст. 27 Закону № 606, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Разом з цим, пунктом 5 ст. 25 Закону № 606 передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувану та боржнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 606, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам (ч.1 ст.35 Закону №606).

При цьому, відповідно до п. 3.19 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що надсилання документів виконавчого провадження здійснюється згідно з положеннями ст. 31 Закону № 606.

Матеріали справи не містять належних доказів своєчасного направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження.

До суду першої інстанції позивач надав скріншот офіційної сторінки УДППЗ «Укрпошта», згідно якої, постанова про відкриття виконавчого провадження (ідентифікатор 172) була направлена відповідачем на адресу позивача 27.08.2016 р., тобто, із пропуском строку, передбаченого ч. 5 ст. 25 та ч. 1 ст. 31 Закону № 606 (Т.2, а.с. 23).

В силу пп. 3.7.1 Інструкції № 512/5, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у ч. 1 ст. 28 Закону № 606. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Тобто, винесенню постанови про стягнення виконавчого збору обов`язково передує сплив строку для добровільного виконання боржником рішення.

Разом з тим, боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З копії конверта та роздруківки з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» за наслідками пошуку за штрихкодовим ідентифікатором № 172 вбачається, що конверт з постановою державного виконавця від 19.08.2016 р. про відкриття виконавчого провадження повернуто відповідачеві 30.09.2016 р.

Отже, строк для добровільного виконання виконавчого напису нотаріуса повинен рахуватися з моменту повернення відповідачу конверта, в якому він у встановленому порядку направляв на адресу боржника постанову про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки виконавчим органом постанову про стягнення з боржника виконавчого збору винесено 28.09.2016 р., тобто, до моменту отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження, це призвело до порушення права ОСОБА_1 на самостійне виконання рішення.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується, що про існування виконавчого провадження ВП 51983829 ОСОБА_1 дізнався 30.09.2016 р., звернувшись до відповідача із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП 51983829 (Т.2, а.с. 14,23).

Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що позивачем після того як він дізнався про існування даного виконавчого провадження та ознайомився з його матеріалами, 05.10.2016 р. було погашено борг перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором № D-0147/AV від 16.05.2011 р. у повному обсязі, а станом на 22.02.2017 ПАТ «ВТБ Банк» не має претензій до ОСОБА_1 за виконавчим написом № 499 від 21.07.2016 р. (лист ПАТ «ВТБ Банк» № 1659/1-2 від 22.02.2017 р.).

Таким чином, позивачем у семиденний строк з моменту як він дізнався про відкриття виконавчого провадженя погашено борг за виконавчим документом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що винесення державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови від 28.09.2016 ВП № 51983829 про стягнення з боржника виконавчого збору вчинене всупереч норм чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, а тому, постанова від 28.09.2016 р. ВП № 51983829 про стягнення з боржника виконавчого збору є протиправною.

Щодо доводів апелянта про те, що позивач не мав наміру отримувати постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки, із довідки з УДППЗ «Укрпошта» вбачається, що лист з постановою про відкриття виконавчого провадження повернувся з відміткою відділу поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», колегія суддів зазначає, що державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не отримав постанови про відкриття виконавчого провадження, у порядку встановленому Законом, про те, що рішення суду він може виконати добровільно у семиденний термін він не знав, а тому, постанова відповідача від 28.09.2016 ВП № 51983829 про стягнення з боржника виконавчого збору є протиправною та правомірно скасована судом першої інстанції.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки, позивач не був обізнаний про відкриття виконавчого провадження ВП № 51983829, то у державного виконавця були відсутні підстави для прийняття постанови від 07.09.2016 про розшук майна боржника.

Таким чином, прийняття державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови від 07.09.2016 ВП № 51983829 про розшук майна боржника є, також, неправомірним.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій відповідача протиправними та скасування постанови про розшук майна боржника ВП № 51983829 від 07.09.2016 р. та постанови про стягнення з боржника виконавчого збору ВП № 51983829 від 28.09.2016 р.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року, без виходу до нарадчої кімнати, клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду від 16 червня 2017 року задоволено, про що зазначено в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року про витребування доказів (Т.1, а.с. 170).

Так, матеріали справи свідчать, що позивач у 2016 році звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом про скасування вищевказаних рішень відповідача. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 листопада 2016 року у справі № 357/11537/16-а позов задоволено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що суд першої інстанції не врахував, що в даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача та не допустив його заміну, що призвело до порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження. У зв`язку із чим, 16.06.2017 року позивач повторно звернувся до суду із адміністративним позовом до належного відповідача. Отже, вказана справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово. За таких обставин, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду із даним адміністративним позовом позивачем пропущено з поважних причин.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в строк, визначений статтею 329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Карпушова О.В. Кучма А.Ю.