Справа № 1.380.2019.003462
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року№ 857/7928/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року, постановлену суддею Кедик М.В., м. Львів, про відмову у відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дій,-

В С Т А Н О В И В:

11.07.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, в якому просить:

визнати неправомірними дії відповідача такими, що призвели до неналежного виконання ними своїх обов`язків, що були здійснені в порушення Законів України «Про державну службу», «Про інформацію» і «Про звернення громадян», що спричинили розповсюдження недостовірної інформації: «При влаштуванні на роботу в ЛВПХУ ОСОБА_1 приховав факт умовного засудження «за насильство в сім`ї»;

зобов`язати відповідача спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію про ОСОБА_1 у спосіб регламентований чинним законодавством України;

зобов`язати відповідача принести вибачення ОСОБА_1 за розповсюдження про нього недостовірної інформації: «При влаштуванні на роботу в ЛВПХУ ОСОБА_1 приховав факт умовного засудження «за насильство в сім`ї».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в даних правовідносинах департамент освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації не здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, що в свою чергу не породжує публічно-правового спору. Права та інтереси, які просить захистити позивач, носять приватно-правовий характер, відтак даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а повинен розглядатися місцевим судом за правилами цивільного судочинства.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її постановленою з порушенням норм процесуального права, позивач оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що даний спір є публічно-правовим та має розглядатися у порядку КАС України. Департамент освіти і науки Львівської ОДА є органом державної влади, відтак його дії оскаржуються порядку Кодексом адміністративного судочинства України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно- правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі субєкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі

Предметом судового розгляду у цій справі є вимоги позивача про визнання неправомірними дій такими, що призвели до неналежного виконання ними своїх обов`язків, що були здійснені в порушення Законів України «Про державну службу», «Про інформацію» і «Про звернення громадян», що спричинили розповсюдження недостовірної інформації: «При влаштуванні на роботу в ЛВПХУ ОСОБА_1 приховав факт умовного засудження «за насильство в сім`ї»; зобов`язання спростувати розповсюджену недостовірну інформацію про ОСОБА_1 у спосіб регламентований чинним законодавством України; зобов`язання принести вибачення ОСОБА_1 за розповсюдження про нього недостовірної інформації: «При влаштуванні на роботу в ЛВПХУ ОСОБА_1 приховав факт умовного засудження «за насильство в сім`ї».

За правилами ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Частиною 1 ст. 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Відповідно до ч.2 ст.270 ЦК України, цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.

Положеннями частини 1 статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з ч. 1 статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Отже, предметом розгляду цивільної справи можуть бути дії посадової особи органу державної влади, якими порушуються приватні інтереси фізичної чи юридичної особи.

Таким чином, зі змісту заявленого позову вбачається, що права та інтереси, які просить захистити позивач, носять приватно-правовий характер, відтак позивачем заявлені вимоги, що не підлягають розгляду в порядку КАС України, оскільки ОСОБА_1 поставлені перед судом питання щодо визнання неправомірними дій такими, що призвели до неналежного виконання ними своїх обов`язків, що були здійснені в порушення Законів України «Про державну службу», «Про інформацію» і «Про звернення громадян», що спричинили розповсюдження недостовірної інформації: «При влаштуванні на роботу в ЛВПХУ ОСОБА_1 приховав факт умовного засудження «за насильство в сім`ї»; зобов`язання спростувати розповсюджену недостовірну інформацію у спосіб регламентований чинним законодавством України; зобов`язання принести вибачення ОСОБА_1 за розповсюдження про нього недостовірної інформації.

Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За таких обставин, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції постановив судове рішення з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі - без змін.

Згідно ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року про відмову у відкриття провадження у справі №1.380.2019.003462 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дій - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 25.09.2019.