Справа № 120/761/19-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/761/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

25 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: Балтака Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 19.06.2018 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Також, позивач просив зобов`язати Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 19.06.2018 по 16.01.2019.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04.06.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами, 21.05.2018 на підставі наказу начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України №123-ос "По особовому складу" старшого лейтенанта ОСОБА_1 офіцера (оперуповноваженого з протидії нелегальній міграції) першого сектору оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Сартана) оперативно-розшукового управління звільнено з військової служби у запас за пунктом "а" частиною 6 статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992.

Згідно наказу т.в.о. начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України № 155-ос "По особовому складу" від 19.06.2018 даний військовослужбовець був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , знятий зі всіх видів забезпечення та зарахований до військового оперативного резерву першої черги. При звільненні з військової служби у запас Збройних Сил України позивач був позбавлений відповідачем одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, згідно приписів частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991, у зв`язку із чим останній з метою захисту своїх законних прав та інтересів був вимушений звернутись до адміністративного суду.

02.10.2018 Вінницьким окружним адміністративним судом винесено рішення у адміністративній справі №0240/2406/18-а, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України про зобов`язання вчинити дії - задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби згідно частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ. Зобов`язано Донецько-Луганське регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ одноразову грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням грошової компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого із даної одноразової грошової допомоги.

16.01.2019 проведено остаточний розрахунок, в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 52639,52 грн., що підтверджується довідкою банківської установи від 18.02.2019.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення йому 19.06.2018 остаточного розрахунку при звільненні із військової служби, у зв`язку з чим подано даний адміністративний позов.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

А тому, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 16.01.2019, суд доходить висновку, щодо задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина № НОМЕР_1 ) щодо не проведення 19.06.2018 остаточного розрахунку при звільненні із військової служби ОСОБА_1 та зобов"язання нарахувати та виплатити останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось вище, 19.06.2018 позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

16.01.2019 проведено остаточний розрахунок, в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 52639,52 грн., що підтверджується довідкою банківської установи від 18.02.2019.

Отже, період часу з 19.06.2018 по 16.01.2019 є часом прострочення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19.06.2018 по 16.01.2019 є обґрунтованими.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України «Про міліцію», зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Також, колегія суддів зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Отже, при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку повинні застосовуватися норми трудового законодавства.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, якщо працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до абз.3 п.3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно з п.2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як передбачається п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач має обрахувати загальну суму отриманої заробітної плати за 2 календарні місяці, що передували його звільненню, визначити кількість робочих днів у цих двох місяцях та вирахувати середньоденний розмір грошового забезпечення. В подальшому визначити кількість днів затримки розрахунку з позивачем при звільненні в період з 19.06.2018 по 16.01.2019 та вирахувати суму, яка підлягає виплаті за час затримки розрахунку з позивачем при звільнені.

Разом з тим, висновок зазначений в правовій позиції Верховного Суду в постанові від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 передбачає, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначається не день звільнення з військової служби, а день закінчення військової служби - виключення відповідним наказом із списків особового складу та усіх видів забезпечення. У той же час, рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби приймається відповідним суб`єктом владних повноважень у формі наказу, який передує наказу про виключення із списків частини та усіх видів забезпечення.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Разом з тим, згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідач вчинив бездіяльність щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, та правомірно зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку.

А тому, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 26 вересня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.