Справа № 805/4507/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2019 року

Київ

справа №805/4507/16-а

адміністративне провадження №К/9901/44480/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Мороз Л.Л., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у складі колегії суддів Васильєвої І.А., Василенко Л.А., Гайдар А.В. у справі № 805/4507/16-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції Украіни, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-інвестиційна компанія "Старе місто", Товариство з обмеженою відповідальністю "ХК "КИЇВРЕСТАВРАТОР", про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати наказ Міністерства юстиції України від 02.11.2016 № 1456/7 "Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3, від 12.09.2016" та зобов`язати повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3, від 12.09.2016 на проведення державним реєстратором незаконних реєстраційних дій.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року скасовано наказ Міністерства юстиції України від 02.11.2016 № 1456/7 "Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3, від 12.09.2016".

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3, від 12.09.2016 на проведення державним реєстратором незаконних реєстраційних дій.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 р. у справі № 805/4507/16-а скасовано, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення виходив з того, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених законом, а саме, не було викладено обставин, якими скаржник обгрунтовує свої вимоги. Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що скарга ОСОБА_1 містить обставини, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги. Також заявником вказано на недоречність посилання на судові рішення Донецького окружного адміністративного суду у справах № 805/4504/16-а, 805/4505/16-а, 805/4506/16-а, оскільки зазначених судових проваджень не існувало на момент прийняття оскаржуваного наказу, а тому вони не можуть вплинути на його законність.

Відзиву на касаційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У ході розгляду справи судами встановлено, що представник позивача, діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до відповідача зі скаргою від 12.09.2016 на проведення державним реєстратором незаконних реєстраційних дій щодо державної реєстрації змін до установчих документів та зміни відомостей про юридичних осіб.

Представником позивача також подані відповідачу додаток до скарги від 15.09.2016 (зареєстрований 19.09.2016 року) та додаткові пояснення від 27.10.2016.

Відповідач наказом від 02.11.2016 № 1456/7 відмовив в задоволенні скарги у зв`язку з тим, що відсутні викладені обставини, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги посилаючись на частину шосту, пункт 1 частини 8 ст. 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1128.

Позивач вважає, що наказ прийнятий відповідачем з порушенням критеріїв правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дослідивши скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_3 від 12.09.2016, дійшов висновку, що скарга позивача від 12.09.2016 складена у відповідності до приписів ч.5 ст. 34 Закону № 755 та містить викладені обставини, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги та зміст оскаржуваних дій, крім того Міністерство юстиції України як суб`єкт владних повноважень не довело законність наказу від 02.11.2016 № 1456/7.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з тексту висновку комісії від 02 листопада 2016 року то можна встановити, що на виконання вимог п.8 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року за № 1128, комісія під час розгляду скарги по суті встановлювала наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги. Так, комісія проводила перевірку спірних реєстраційних дій стосовно ТОВ "ХК Київреставратор", ТОВ "Терен", ТОВ "ФК "Старе місто" та надавала аналіз з урахуванням правової експертизи спірних реєстраційних дій. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 від 12.09.2016 комісією була розглянута по суті та у відповідності до ч.6 ст. 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" та прийнято мотивоване рішення про відмову в задоволенні скарги.

Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з доводами апелянтів про те, що строк розгляду скарги відповідачем не порушено, як то передбачено вимогами ч. 3 ст. 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", оскільки загальний строк розгляду та вирішення скарги не перевищив 45 календарних днів з дня реєстрації в Міністерстві юстиції доповнення до скарги від 19.09.2016.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Стаття 2 КАС у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судом першої інстанції належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК; у редакції, чинній на час звернення з позовом) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, що виникають з публічно-правових відносин і віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Як убачається з матеріалів справи та установлених судами фактичних обставин, позивач звернувся до відповідача з скаргою про скасування реєстраційних дій та мотивував її тим, що договорів на відчуження часток в статутному капіталі зазначених юридичних осіб не укладав, рішень про відчуження корпоративних прав цих підприємств (часток у статутному капіталі) на загальних зборах не приймав, договори купівлі-продажу наведених часток не підписував, як і не підписував протоколи загальних зборів, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене Суд вважає, що спір у справі не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ГПК.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 821/1504/17.

Згідно із частиною третьою статті 3 КАС (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 354 КАС суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 КАС, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Пунктом 5 частини першої статті 349 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 243, 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2017 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачеві, що справу належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді Л.Л. Мороз

А.І. Рибачук