Справа № 300/1489/19
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2019 р. справа № 300/1489/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Карпатського округу про визнання протиправним та скасування наказу №209-о від 12.06.2019, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та визнання прав, -

В С Т А Н О В И В:

11.07.2019 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України (далі - відповідач 1, ДЕІ України), Державної екологічної інспекції Карпатського округу (далі - відповідач 2, ДЕІ Карпатського округу) про визнання протиправним та скасування наказу №209-о від 12.06.2019, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправним та скасування наказу №411-о від 12.12.2018 та визнання прав.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом, серед іншого, надання (долучення) заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Карпатського округу про визнання протиправним та скасування наказу №411-о від 12.12.2018 - повернуто позивачу.

Іншою ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №300/1489/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Карпатського округу про визнати протиправним та скасування наказу Державної екологічної інспекції України «Про звільнення ОСОБА_1 » №209-о віл 12.06.2019, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області, стягнення з Державної екологічної інспекції України середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, визнати законним права ОСОБА_1 на зайняття рівнозначної посади в Державній екологічній інспекції Карпатського округу, визнання за ОСОБА_1 права на першочергове зайняття посади начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги мотивовано тим, що наказом Державної екологічної інспекції України від 12.06.2019за №209-опозивача, порушуючи його конституційні права, звільнено з посади начальника ДЕІ в Івано-Франківській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області, що є незаконним, оскільки йому не були запропоновані всі рівнозначні вакантні посади ДЕІ України, які вивільнялися протягом двох місяців з дня його попередження про наступне вивільнення. Позивач вважає, що відповідач 1, не запропонувавши позивачу всі наявні і можливі посади для подальшого працевлаштування, порушив вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника. Також позивач вказує на те, що відповідач 1 протиправно вважає, що Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області ліквідується без правонаступництва, в розумінні КЗпП України, оскільки така ліквідація має місце лише у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу. Натомість, позивач вказує, що повноваження від ліквідованої Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області передаються до новоствореного органу Державної екологічної інспекції Карпатського округу, тому ліквідація державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а навпаки включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Відповідач 2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 09.08.2019 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду представник відповідача 2 подав відзив за №06-15/798 від 08.08.2019, зі змісту якого слідує, що ДЕІ Карпатського округу заперечує проти задоволення даного адміністративного позову. Так, представник відповідача 2 зазначив, що на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 18.03.2019 Державною екологічною інспекцією України запропоновано для переведення наявні рівнозначні вакансії відповідно до кваліфікації: заступника начальника Державної екологічної інспекції у Тернопільській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області, начальника Державної екологічної інспекції у Херсонській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Херсонської області. Можливість пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби у Державній екологічній інспекції Карпатського округу була відсутня, оскільки посада начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу зайнята з 12.12.2018. Проте, ОСОБА_1 не подав відповідну заяву і таким чином відмовився від переведення на жодну із запропонованих йому посад. Отже, Державною екологічною інспекцією України відповідно до частини 2 статті 40, статті 49-2 КЗпП України, статті 87 Закону України «Про державну службу» дотримана процедура розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а також забезпечення зайнятості вивільнюваного працівника. Також представник відповідача 2 вказує на те, що ДЕІ в Івано-Франківській області керуючись наказом ДЕІ України від 12.06.2019 за №209-о, видала наказ від 12.06.2019 за №43-о, яким оголошено наказ ДЕІ України від 12.06.2019 за №209-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області в пункті 2 наказу від 12.06.2019 за №43-о зазначено: «Вважати днем звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1 частини 1 та пункту 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності». Окрім того, відповідачем 2 зазначено, що відповідно до листків непрацездатності АДЛ №601237, виданого 11.06.2019, АДЛ №601287, виданого 26.06.2019, АДФ №062489, виданого 15.07.2019, ОСОБА_1 від 16.07.2019 по даний час продовжує хворіти. Також вважає за необхідне відмітити, що позивач станом на цей час перебуває на лікарняному, та відповідно до наказу Державної екологічної інспекції України від 12.06.2019 за №209-о не є звільненим, так як не вийшов на роботу після тимчасової непрацездатності. Отже, твердження позивача щодо поновлення його на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є невмотивованим та безпідставним, адже він перебуває у трудових відносинах з Державною екологічною інспекцією в Івано-Франківській області. Листки непрацездатності йому оплачуються Івано-Франківським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на випадок тимчасової непрацездатності по факту їх надання ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області. Враховуючи наведене, відповідач 2 вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (а.с. 111-116).

16.08.2019 позивач подав суду відповідь на відзив відповідача 2, зі змісту якого слідує, що позивач вважає відзив Державної екологічної інспекції Карпатського округу таким, що не об`єктивно висвітлює матеріали справи, а тому просить відхилити його (а.с. 134-140).

Відповідач 1 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 28.08.2019 (а.с. 160-162). У відзиві №6-190 від 20.08.2019 представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечила та в обґрунтування своїх заперечень відмічає, що ОСОБА_1 помилково вважає, що оскарженим наказом Держекоінспекції від 12.06.2019 №209-о порушено його право на державну службу та що таке право підлягає відновленню шляхом скасування оскаржуваного акту. Так, відповідач 2 повідомив, що ОСОБА_1 перебуває на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано- Франківській області, перебуває у трудових відносинах з цією інспекцією до моменту повного одужання. Оскільки працівник хворіє, правових наслідків для нього не наступило, та він фактично не звільнений з державної служби та із займаної посади. У зв`язку з чим, у позивача відсутнє порушення будь-яких його прав. Також представник ДЕІ України відмітила, що на посаду начальника міжрегіонального територіального органу Держекоінспекції не може призначатись начальник територіального органу Держекоінспекції за переведенням, а тому право на зайняття посади начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу не є для ОСОБА_1 природним та абсолютним. У зв`язку з чим, таке право не може бути визнане за позивачем, що суперечить принципам державної служби рівного доступу, неупередженості, доброчесності та професіоналізму. Враховуючи наведене, відповідач 1 просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

02.09.2019 позивач подав суду відповідь на відзив відповідача 1, мотивований тим, що довіреність від 03.01.2019 за №6-17-59, видана ОСОБА_2 втратила чинність з 14.08.2019, та, відповідно, є нікчемною, а тому ОСОБА_3 представляти інтереси Державної екологічної інспекції України по цій довіреності не має права. В зв`язку з вище викладеним, просить відзив відповідача 1 №6-190 від 20.08.2019 рахувати нікчемним та не брати до уваги (а.с. 167-169).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.

Наказом Державної екологічної інспекції України від 22.04.2015 за №111-о, 22.04.2015 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області Держекоінспекції України.

08.02.2019 Державною екологічною інспекцією України видано наказ №61 «Про ліквідацію Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області» відповідно до постанови КМУ від 21.02.2018 за №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища» (а.с. 117-118).

Відповідно до наказу Державної екологічної інспекції України від 08.02.2019 за №61 «Про ліквідацію Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області» та постанови КМУ від 21.02.2018 за №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища», ліквідується як юридична особа публічного права з наступним вивільненням працівників Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області.

Як наслідок, 18.02.2019 Державною екологічною інспекцією в Івано-Франківській області видано попередження про наступне вивільнення працівників у зв`язку із ліквідацією ДЕІ в Івано-Франківській області, яке позивач отримав 26.03.2019 (а.с. 29).

ОСОБА_1 запропоновано для переведення наявні рівнозначні вакансії відповідно до кваліфікації, а саме: заступника начальника Державної екологічної інспекції у Тернопільській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області, начальника Державної екологічної інспекції у Херсонській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Херсонської області.

Позивач 23.05.2019 звернувся до відповідача 1 щодо надання йому рівнозначної посади в ДЕІ Карпатського округу.

ДЕІ України листом від 30.05.2019 за №3317/5./10-19 надала відповідь позивачу, в якій зазначено, що позивачу у зв`язку із ліквідацією ДЕІ в Івано-Франківській області надіслано попередження про наступне вивільнення з пропозицією наявних вакантних посад, яке він отримав 26.03.2019 та на жодну із запропонованих посад ОСОБА_1 не погодився. Стосовно пропозиції рівнозначної посади в ДЕІ Карпатського округу, позивачу повідомлено, що відповідно до наказу №411-о від 12.12.2018 начальником Державної екологічної інспекції Карпатського округу - Головним державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Карпатського округу призначений з 12.12.2018 ОСОБА_4 (а.с. 84).

Надалі наказом ДЕІ України №209-о від 12.06.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області, 12.06.2019 у зв`язку із ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1 частини 1 та пункту 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 30).

Також ДЕІ в Івано-Франківській області, керуючись наказом ДЕІ України від 12.06.2019 за №209-о, видала наказ від 12.06.2019 за №43-о, яким оголошено наказ ДЕІ України від 12.06.2019 за №209-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Пунктом 2 вказаного наказу 12.06.2019 за №43-о зазначено: «Вважати днем звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області у зв`язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1 частини 1 та пункту 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності».

Позивач, не погоджуючись із своїм звільненням, вважаючи його неправомірним, здійсненим в порушення вимог Закону України «Про державну службу» і Кодексу законів про працю України, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, що склались, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначається Законом України «Про державну службу» за №889-VІІІ від 10.12.2015 (далі - Закон №889-VІІІ).

Частинами 1-2 статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частини 1 статті 3 Закону України №889-VIIІ, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями частини 3 статті 5 Закону України №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Відповідно до статті 43 Закону №889-VIII, підставою для зміни істотних умов державної служби, зокрема, є скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно пункт 1 частини 1 статті 87 цього ж Закону, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі

Частиною 3 цієї ж статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII регулюється нормами Кодексу законів про працю України.

Статтею 1 КЗпП України визначено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно положень статті 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.2.2018 за №102 про «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища» в структурі Державної екологічної інспекції України відбувається реформування, в рамках якого деякі територіальні органи інспекції об`єднуються і утворюються міжтериторіальні.

В додатку №2 постанови вказуються інспекції, що підлягають ліквідації, в додатку №1 - які створюються.

Відповідно до вищевказаної постанови КМУ, підлягають ліквідації Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області та Державна екологічна інспекція у Чернівецькій області з утворенням міжтериторіальної структури - Державної екологічної інспекції Карпатського округу.

Державною екологічною інспекцією України прийнято наказ від 08.02.2019 за №61 «Про ліквідацію Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 за №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища», наказом Державної екологічної інспекції України від 08.02.2019 за №61 встановлено ліквідувати як юридичну особу публічного права Державну екологічну інспекцію в Івано-Франківській області, утворено ліквідаційну комісію Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області та призначено головою ліквідаційної комісії першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області Яківничука І.М.

Згідно положень частини 1 статі 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 04.03.2014 №21-8а14, від 27.05.2014 №21-108а14, від 28.10.2014 №21-484а14, від 19.01.2016 №21-2225а15 та була підтримана Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 по справі №816/979/17 та від 20.06.2018 по справі №П/811/3349/15.

Проаналізувавши вищенаведені правові положення, суд дійшов переконання, що у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.

Варто також відмітити, що законодавством передбачена можливість роботодавця виконання наведених вимог.

Так, у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті).

Таким чином, обов`язок роботодавця щодо працевлаштування працівника державної установи, що ліквідується із утворенням нової установи, що буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, може бути виконаний шляхом пропозиції працівникові роботи в утвореній установі та, у випадку згоди, переведення працівника.

Аналіз усіх наведених правових положень та фактичних обставин справи дозволяє суду дійти висновку про те, що в даному випадку фактично відбулася реорганізація шляхом ліквідації територіального органу Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області з одночасним створенням Державної екологічної інспекції Карпатського округу як структурного підрозділу Державної екологічної інспекції України. Функції та повноваження вказаних територіальних органів, які ліквідуються, покладено на новоутворені територіальні органи як структурні підрозділи апарату Державної екологічної інспекції України.

Суд звертає увагу, що власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №6-1723цс17 та підтримані Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 у справі №816/979/17.

Згідно матеріалів справи, позивачеві на момент попередження про наступне вивільнення, на виконання вимог статті 49-2 КЗпП пропонувалось дві вакантні посади, а саме: заступника начальника Державної екологічної інспекції у Тернопільській області - заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області та начальника Державної екологічної інспекції у Херсонській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Херсонської області.

Стосовно доводів позивача про інші вакантні посади у новоствореній установі, тобто стосовно його позовних вимог про визнання законним права ОСОБА_1 на зайняття рівнозначної посади в Державній екологічній інспекції Карпатського округу, визнання за ОСОБА_1 права на першочергове зайняття посади начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону №889, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень і необхідних для їх виконання кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Виходячи із положень абзацу 2 пункту 2 частини 2 статті 6 Закону України «Про державну службу», посада начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу є посадою державної служби, яка відповідає категорії «Б», як посада керівника територіального органу державного органу.

Згідно частини 1 статті 22 Закону №889, з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Так, процедура проведення конкурсу регулюється Главою 2 Закону України «Про державну службу» та Порядком проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 за №246 (далі - Порядок №246).

Пунктом 3 Порядку №246 визначено принципи проведення конкурсу, зокрема серед іншого конкурс проводиться з дотриманням принципів забезпечення рівного доступу, законності, прозорості, ефективного і справедливого процесу відбору.

Згідно положень частини 2 статті 23 Закону №889 та абзацу 2 пункту 5 Порядку №246, рішення про оголошення конкурсу на зайняття посади категорій «Б» приймає керівник державної служби.

При цьому, абзацом 2 частини 1 статті 27 Закону №889 визначено, що конкурс на зайняття вакантної посади державної служби категорії «Б» у державному органі, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя, проводить конкурсна комісія, утворена керівником державної служби державного органу вищого рівня.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Так, частиною 1 статті 41 Закону №889 визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

- на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Згідно з пункту 6 частини 1 статті 2 Закону №889, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

При цьому, нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої групи оплати праці без урахування юрисдикції державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем юрисдикції в межах однієї групи оплати праці.

Частиною 2 статті 51 Закону України «Про державну службу» визначено, що з метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється: на всю територію України; на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя; на територію одного або кількох районів, міст обласного значення.

Як встановлено судом, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №102 від 21.02.2018, ліквідуються ряд територіальних органів Держекоінспекції, зокрема Державна екологічна інспекція в Івано-Франківській області та Державна екологічна інспекція у Чернівецькій області та утворюються міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, серед яких Державна екологічна інспекція Карпатського округу (Івано-Франківська та Чернівецька області).

Із наведеного вище слідує, що повноваження Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області поширюються на територію Івано-Франківської області, а повноваження Державної екологічної інспекції Карпатського округу поширюються на територію Івано-Франківської та Чернівецької області.

Тобто, юрисдикція новоствореної установи розширюється у зв`язку тим, що фактично ліквідовувались територіальні інспекції у двох областях, тоді як було утворено лише один новий міжрегіональний орган, повноваження якого, тобто територіальна юрисдикція, поширюється на дві області.

У ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 до прийняття оскарженого наказу займав посаду начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області.

Тоді як, переведення позивача на посаду начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу не є рівнозначною посаду, оскільки територіальна юрисдикція органу є значно більшою, а тому призначенню на вказану посаду має передувати проведення конкурсу.

Аналогічна позиція висвітлена у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 по справі №0640/4674/18.

Тобто, позовна вимога позивача про визнання за ОСОБА_1 права на першочергове зайняття посади начальника Державної екологічної інспекції Карпатського округу є необґрунтована та не підлягає до задоволення.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, КЗпП України визначає не тільки підстави для розірвання трудового договору але і передбачає юридичні гарантії забезпечення права працівника від незаконного звільнення, однією з яких є заборона звільнення працівника під час його непрацездатності.

При цьому, звільнення працівника з порушенням встановленого законом порядку свідчить про неправомірність такого звільнення та тягне за собою порушення прав працівника.

Як встановлено судом, наказом ДЕІ України №209-о від 12.06.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Івано-Франківської області, 12.06.2019 у зв`язку із ліквідацією Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області відповідно до пункту 1 частини 1 та пункту 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с. 30).

При цьому, згідно листка непрацездатності АДЛ №601237, виданого 11.06.2019, ОСОБА_1 у період з 11.06.2019 по 26.06.2019 перебував на лікарняному та продовжував хворіти (а.с. 31).

Таким чином, позивач згідно оскарженого наказу №209-о від 12.06.2019 звільнений з займаної посади під час його перебування на лікарняному (листку непрацездатності), про що роботодавцем позивача повідомлялось останнього, що підтверджується супровідним листом №11-31/842 від 12.06.2019 (а.с. 126).

Враховуючи юридичні гарантії забезпечення права працівника від незаконного звільнення в сукупності із тим, що позивач в день видання наказу №209-о від 12.06.2019 про його звільнення перебував на лікарняному (листку непрацездатності), суд дійшов висновку про протиправність вказаного наказу та наявності підстав для його скасування.

Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області, стягнення з Державної екологічної інспекції України середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Як слідує із матеріалів справи, позивач, починаючи із 11.06.2019, перебуває на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності АДЛ №601237, виданий 11.06.2019 (а.с. 120), АДЛ №601287, виданий 26.06.2019 (а.с. 121), АДФ №062489, виданий 15.07.2019 (а.с. 122).

Вказаний факт не оскаржується та підтверджується відповідачами у їхніх відзивах на позовну заяву.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 згідно листків непрацездатності АДЛ №601237, виданий 11.06.2019 (а.с. 120), АДЛ №601287, виданий 26.06.2019 (а.с. 121), АДФ №062489, виданий 15.07.2019 (а.с. 122), нараховано допомогу по тимчасовій непрацездатності і подано заявку-розрахунок №12 від 30.07.2019 у Івано-Франківське відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на фінансування, що підтверджується довідкою №23 від 07.08.2019 (а.с. 123).

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що суд дійшов висновку про скасування наказу №209-о від 12.06.2019 через його протиправність, суд вважає за необхідне констатувати, що фактичного звільнення з роботи ОСОБА_1 не відбулось, останній є працівником - державним службовцем Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області, яка перебуває в стані припинення, а тому позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції в Івано-Франківській області та стягнення з Державної екологічної інспекції України середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в частині визнання протиправним та скасування наказу Державної екологічної інспекції України «Про звільнення ОСОБА_1 » №209 від 12.06.2019.

Враховуючи вимоги частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених позивачем, відсутні.

Окремо суд звертає увагу на те, що окрім позовних вимог, в задоволенні яких йому відмовлено та за які позивач сплатив 1 536,80 грн., позивачем сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу №411-о від 12.12.2018, однак, як уже зазначалось судом, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України, Державної екологічної інспекції Карпатського округу про визнання протиправним та скасування наказу №411-о від 12.12.2018 - повернуто позивачу.

Частиною 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Таким чином, суд роз`яснює позивачу, що відповідно до положень статті 7 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору у розмірі 768,40 грн. може бути повернута позивачу у випадку подання відповідного клопотання.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України «Про звільнення ОСОБА_1 » №209-о віл 12.06.2019.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач 1 - Державна екологічна інспекція України: провулок Новопечерський, буд. 3, корп., 2, м. Київ, 01042, .

Відповідач 2 - Державна екологічна інспекція Карпатського округу: вул. Академіка Сахарова, 23А, м. Івано-Франківськ, 76000, .

Суддя Кафарський В.В.