Справа № 480/3616/19
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2019 р. Справа № 480/3616/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кравченка Є.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Михайленко О.В. ,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Гриценко А ОСОБА_2 О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/3616/19
за позовом ОСОБА_3
до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального юстиції у Сумській області
про визнання неправомірною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального юстиції у Сумській області (далі - відповідач), в якому просить:
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, передбачених ст. 287 КАС України.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваною постановою на позивача накладено штраф у зв`язку з тим, що він має заборгованість зі сплати аліментів, яка перевищує суму платежів за 3 роки. При цьому у постанові про накладення штрафу відповідач як на підставу її прийняття посилається на ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального юстиції у Сумській області від 20.09.2018 № 46065557 про накладення штрафу протиправною, позивач зазначає, що статті 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» не регулюють правовідносин пов`язаних з примусовим виконанням рішень про стягнення аліментів. Водночас, порядок примусового виконання рішення про стягнення аліментів регулюється іншою нормою Закону України «Про виконавче провадження» - статтею 71.
Крім того, позивач зауважує, що матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких доказів наявності у позивача заборгованості зі сплати аліментів у сумі, що перевищує загальний розмір платежів зі сплати аліментів за три роки. Так, в матеріалах виконавчого провадження міститься заява стягувача датована 27.02.2015, в якій він повідомляє відповідача, що позивач не сплачує аліменти. Після цього, стягувач протягом 2015-2018 років до відповідача з приводу несплати аліментів не звертався, що, на переконання позивача, свідчить про виконання ним свого обов`язку зі сплати аліментів. 24.09.2018 стягувач, на прохання позивача, надав відповідачу заяву, у якій повідомив про сплату аліментів по вересень 2018 року включно.
Таким чином, позивач вважає, що застосування до нього штрафу за несвоєчасну сплату аліментів за відсутності доказів такої несплати, є неправомірним.
На думку позивача, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів здійснений самим відповідачем без відповідних звернень стягувача та боржника не може слугувати таким доказом.
Крім того, позивач стверджує, що станом на 20.09.2018 у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки правова норма, яка наділяє його таким правом (ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»), що набрала чинності 28.08.2018, в силу приписів ст. 58 Конституції України не могла бути застосована 20.09.2018.
Позивач зазначає, що ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка до 28.08.2018 взагалі була відсутня у законі, надала державному виконавцю застосовувати до платника аліментів штрафи у розмірі 10, 20 та 50 % від заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує розмір платежів, відповідно, за один, два та три роки. З огляду на принцип незворотності закону у часі, визначений ст. 58 Конституції України, така заборгованість має обчислюватися з дня набрання чинності відповідною нормою закону, тобто, з 28.08.2018. Отже, на переконання позивача, стягнення штрафу за несвоєчасну сплату аліментів, що визначено ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», може мати місце щонайменше не раніше 28.08.2019, а для застосування штрафу у розмірі 50 % - 28.08.2021.
Враховуючи зазначене, позивач вважає оскаржувану постанову безпідставною, протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.
Відповідач вважає, що з 28.08.2018 державний виконавець мав право прийняти рішення про накладення на боржника у виконавчому провадженню по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів: по-перше, - станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів, по-друге, - розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.
Крім того, відповідач зауважує, що обов`язок позивача по сплаті аліментів виник не з моменту прийняття абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII про відповідальність у формі штрафу за таку несплату, а з моменту видачі виконавчого документу згідно з яким обов`язок по сплаті аліментів існував щомісячно.
Зважаючи на те, що оскаржуване рішення прийняте державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на виконанні у Ковпаківському відділі державної виконавчої служби міста Суми перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 592/7067/14-ц виданого 11.08.2014 Ковпаківським районним судом м. Суми, про стягнення з ОСОБА_3 аліментів в розмірі 600,00 грн. на користь ОСОБА_4 , на утримання дитини, щомісячно до її повноліття, починаючи стягнення з 03.07.2014.
05.01.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46065557 та направлено стягувачу до відома, а боржнику до виконання (а.с. 30, 31).
27.02.2015 стягувач, ОСОБА_4 , звернулась до відділу державної виконавчої служби із заявою, в якій зазначила, що аліментів від ОСОБА_3 на утримання доньки згідно рішення суду не отримувала (а.с. 40).
Також, до боржника застосовано заходи примусового виконання, в порядку ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", а саме тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон (а.с. 47), тимчасове обмеження в праві користування транспортним засобом (а.с. 49-50), тимчасове обмеження у праві полювання (а.с. 52), тимчасове обмеження у праві користування зброєю (а.с. 54), арешт коштів (а.с. 59), арешт майна (а.с. 65-66).
24.09.2018 стягувач, ОСОБА_4 , звернулась до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального юстиції у Сумській області із заявою, в якій зазначила, що аліменти від ОСОБА_3 за період з моменту призначення по вересень 2018 року отримала, просила зняти арешт з майна боржника (а.с. 94).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) і, відповідно до ч. 3 цієї статті, визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Так, частиною 1 статті 195 Сімейного кодексу України встановлено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості (ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України).
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України).
Частиною 4 ст. 71 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі:
1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача;
2) подання заяви стягувачем або боржником;
3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи;
4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби;
5) закінчення виконавчого провадження.
Згідно із ч. 8 ст. 71 Закону № 1404-VIII спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
При відсутності такого спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону № 1404-VIII.
Частиною 1 ст. 14 Закону № 1404-VIII "Про виконавче провадження" встановлено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, тощо.
Строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем (ч. 1 ст. 11 Закону № 1404-VIII).
28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 № 2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" (подалі - ОСОБА_1 № 2475-VIII).
Відповідно до Закону № 2475-VIII частина 4 ст. 11 Закону № 1404-VIII викладена в такій редакції - «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».
Крім іншого, Законом № 2475-VIII стаття 71 Закону № 1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту:
«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».
За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, згідно якої, дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі 1-7/99).
Отже, з 28.08.2018 Законом № 1404-VIII встановлено, що строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів (заборгованість за один рік, заборгованість за два роки, заборгованість за три роки, тощо) саме для застосування заходів, передбачених ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що з 28.08.2018 державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника у виконавчому провадженню по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів: по-перше, - станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів, по-друге, - розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.
З урахуванням наведеного, суд не погоджується з твердженням позивача в обґрунтування позовних вимог, стосовно того, що, оскільки заборгованість зі сплати аліментів утворилась з 2014 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII, введена лише у 2018 році і, таким чином, державний виконавець порушив положення ст. 58 Конституції України про те, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи і ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Крім того, суд вважає хибним твердження позивача про те, що розрахунок заборгованості зі сплати аліментів здійснений відповідачем без відповідних звернень стягувача та боржника не може слугувати доказом наявності заборгованості, з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку державного виконавця вимагати від стягувача або боржника докази на підтвердження факту погашення заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, у разі незгоди із розрахунком заборгованості, боржник має право оскаржити його в установленому законом порядку.
Також, безпідставним, на думку суду, є посилання позивача на заяву стягувача про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, оскільки вказана заява була подана 24.09.2018 тобто вже після прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 20.09.2018.
Щодо аргументу позивача про те, що в оскаржуваній постанові помилково зазначено номер статті, на підставі якої накладено штраф, а саме замість статті 71 зазначено статтю 75 Закону України "Про виконавче провадження", то суд зазначає, що вказане порушення є формальним та не може бути підставою для скасування постанови про накладення штрафу за умови, шо по суті постанова є обґрунтованою, а розмір штрафу відповідає змісту порушення, зазначеного у ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження".
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального юстиції у Сумській області про визнання неправомірною та скасування постанови відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко