Справа № 580/1267/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1267/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, що полягає у неподанні відповідному органу Державної казначейської служби України висновку про повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачених грошових коштів у розмірі 259285 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят п`ять) гривень 00 коп.;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві підготувати та подати до відповідного органу Державної казначейської служби України висновок про повернення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачених грошових коштів у розмірі 259285 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят п`ять) гривень 00 коп.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

18 вересня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує рішення суду першої інстанції.

У тексті апеляційної скарги та відзиву відповідач та позивач відповідно просять здійснювати розгляд справи за участі їх представників.

Щодо заявлених відповідачем та позивачем клопотань колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20.10.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. за реєстровим № 743 (а.с. 41).

В день посвідчення договору, на виконання вимог статті 172 Податкового кодексу України, позивачем було сплачено податок з доходів фізичних осіб в розмірі 259285,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 20.10.2014 року (а.с. 45).

Договір купівлі-продажу було укладено з відстрочкою платежу. Відповідно до положень пунктів 4 та 7 договору купівлі-продажу право власності на квартиру у ОСОБА_2 виникає після державної реєстрації, яка здійснюється після повного розрахунку між сторонами за продану квартиру.

11 червня 2018 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 в повному обсязі не розрахувалась з позивачем за квартиру, сторонами було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу від 11.06.2018, який зареєстровано в реєстрі за №125 (а.с. 46).

Положеннями пункту 2 цього договору зазначено, що позивач повернув у повному обсязі покупцю - ОСОБА_2 кошти, сплачені нею до підписання договору купівлі-продажу від 20.10.2014.

26 лютого 2019 року з метою повернення надміру сплаченого ПДФО позивач звернувся з заявою до Головного управління ДФС у м. Києві (а.с. 48).

26 березня 2019 року відповідачем надано відповідь за вих. № 40958/Я/26-15-13-04-20, якою відмовлено позивачу в поверненні надмірно сплаченого ПДФО в розмірі 259 285,00 грн (а.с. 51).

В якості підстави для відмови в повернені зазначених коштів, відповідачем зазначено, що оскільки нормами Податкового кодексу України не передбачено повернення податку, який сплачено під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, у разі розірвання у майбутньому даного договору, з п. 172.8 ст. 172 Податкового кодексу України та враховуючи законодавчо встановлені строки давності, а саме п. 102.5 ст. 102 Податкового кодексу, відповідно до якої заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування, у ГУ ДФС у м. Києві відсутні законодавчі підстави для перерахування зазначених коштів.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не підготування висновку про повернення позивачу надмірно сплачених коштів у розмірі 259285,00 грн протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що у разі розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, за який сплачений податок, платник такого податку має право на його повернення..

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 172.2 ст. 172 ПК дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною п.167.2 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п. 172.4 ст. 172 ПК під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Відповідно до п. 172 .7, п. 172.8, п. 172.9 ст. 172 ПК одночасно з дією пункту 172.4 цієї статті, якщо стороною договору купівлі-продажу, міни об`єкта нерухомого майна є юридична особа чи фізична особа - підприємець, така особа є податковим агентом платника податку щодо нарахування, утримання та сплати (перерахування) до бюджету податку з доходів, отриманих платником податку від такого продажу (обміну).

Для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування.

За приписами п. 172.6 ст. 172 ПК у разі не вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу, міни об`єкта нерухомості, за яким сплачено податок, платник податку має право на повернення надміру сплаченої суми податку на підставі податкової декларації, поданої в установленому порядку, та підтвердних документів про фактичну сплату податку.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. за реєстровим № 743 (а.с. 41).

В день посвідчення договору, на виконання вимог статті 172 Податкового кодексу України, позивачем було сплачено податок з доходів фізичних осіб в розмірі 259285,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 20.10.2014 року (а.с. 45).

Договір купівлі-продажу було укладено з відстрочкою платежу. Відповідно до положень пунктів 4 та 7 договору купівлі-продажу право власності на квартиру у ОСОБА_2 виникає після державної реєстрації, яка здійснюється після повного розрахунку між сторонами за продану квартиру.

11 червня 2018 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 в повному обсязі не розрахувалась з позивачем за квартиру, сторонами було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу від 11.06.2018, який зареєстровано в реєстрі за №125 (а.с. 46).

Положеннями пункту 2 цього договору зазначено, що позивач повернув у повному обсязі покупцю - ОСОБА_2 кошти, сплачені нею до підписання договору купівлі-продажу від 20.10.2014.

Підпунктом 17.1.10. ст. 17 Податкового кодексу України передбачено, зокрема, що платник податків має право на повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу (пункт 43.1 статті 43 Податкового кодексу України).

Згідно ж пунктів 43.3 та 43.4 вказаної статті обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Пунктом 43.5 статті 43 ПК України передбачено, що контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відповідно п. 5 Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1146 від 15.12.2015 року, встановлено, що повернення помилково та/або надмiру сплачених сум грошових зобов`язань у випадках, передбачених законодавством, здiйснюється виключно на пiдставi заяви платника податку (за винятком повернення надмiру утриманих (сплачених) сум податку на доходи фiзичних осiб, якi розраховуються органом ДФС на пiдставi поданої платником податкiв податкової декларацiї за звiтний календарний рiк шляхом проведення перерахунку за загальним рiчним оподатковуваним доходом платника податку), яка може бути подана до територіального органу ДФС за місцем адміністрування (обліку) помилково та/або надмiру сплаченої суми протягом 1095 днiв вiд дня її виникнення.

Згідно з пунктом 8 Порядку у разі якщо вказана у заяві платника сума (її частина) за даними інформаційних систем обліковується як помилково та/або надміру сплачена, орган ДФС готує: висновок на повернення такої суми (її частини) за формою згiдно з додатком 1 до цього Порядку; два примiрники реєстру висновкiв за платежами, належними державному бюджету, за формою згiдно з додатком 2 до цього Порядку; три примiрники реєстру висновкiв за платежами, належними мiсцевим бюджетам, та платежами, якi пiдлягають розподiлу мiж державним та мiсцевими бюджетами, за формою згiдно з додатком 3 до цього Порядку.

За платежами, належними державному бюджету, орган ДФС у строк не пiзнiше нiж за п`ять робочих днiв до закiнчення двадцятиденного строку з дня подання платником податкiв заяви передає висновки згiдно з реєстром висновкiв за платежами, належними державному бюджету, для виконання вiдповiдному органу Казначейства.

Контролюючий орган за результатами розгляду заяви платника податків про повернення надмірно сплачених податкових зобов`язань та у разі відсутності законодавчо мотивованих підстав для відмови у задоволенні такої заяви зобов`язаний підготувати висновок за формою, передбаченою Порядком, а органи Державної казначейської служби зобов`язані здійснити повернення надмірно сплачених сум грошових зобов`язань.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що умовою повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, окрім відсутності податкового боргу у платника податку незалежно від виду боргу, є воля самого платника податків, яка виражається у подачі до відповідного контролюючого органу заяви про таке повернення.

Так, 26 лютого 2019 року з метою повернення надміру сплаченого ПДФО позивач звернувся з заявою до Головного управління ДФС у м. Києві (а.с. 48).

Однак, 26 березня 2019 року відповідачем надано відповідь за вих. № 40958/Я/26-15-13-04-20, якою відмовлено позивачу в поверненні надмірно сплаченого ПДФО в розмірі 259 285,00 грн (а.с. 51).

Дослідивши зазначені матеріали у взаємозв`язку з наведеними вище вимогами законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на повернення суми надміру сплаченого податку, оскільки останній сплачено до бюджету безпідставно. Позивач виконав усі умови, передбачені статтею 43 Податкового кодексу України, які необхідні для повернення надміру сплачених сум податку.

При цьому податковим органом не наведено жодних обставин, які могли б слугувати підставою для відмови у поверненні позивачу надміру сплачених грошових зобов`язань та, відповідно, підставою для неподання ДПІ до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про таке повернення.

Так, колегія суддів наголошує, що у разі розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, за який сплачений податок, платник такого податку має право на його повернення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 червня 2018 року у справі № 810/3522/16.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги є абсолютно ідентичними тим, які були викладені у відзиві на позовну заяву, без врахування доводів та висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.09.2019.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма