Справа № 280/4717/18
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 вересня 2019 року

Київ

справа №280/4717/18

касаційне провадження №К/9901/25884/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув матеріали касаційної скарги Одеської митниці ДФС на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 у справі №280/4717/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Арматура України» до Одеської митниці ДФС про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Арматура України» у листопаді 2018 року звернулося до адміністративного суду з позовом до Одеської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 03.10.2018 № UA500010/2018/000012/2.

Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 04.03.2019 позовні вимоги задовольнив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 08.08.2019 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2019 залишив без змін.

Одеська митниця ДФС 05.09.2019 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) - РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).

Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Європейський суд у вказаному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалось судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №280/4717/18 є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 03.10.2018 №UA500010/2018/000012/2.

Суди попередніх інстанцій задовольняючи позовні вимоги виходили з того, що позивачем для проведення митного оформлення товару (задвижка 30с41нж (легка вага) PN16 та задвижка 30ч66р (легка вага) PN10) у встановленому законом порядку були подані відповідачу необхідні документи з дотриманням вимог частини другої статті 58 Митного кодексу України та пояснення до них. У свою чергу, наведені відповідачем в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару недоліки (наявність посилання в ВМД та страховому полісі на коносамент, який, на думку, відповідача, не існував на момент їх складення; невідповідність умов ціни товару (FOB та EXW), на переконання суду, жодним чином не стосуються числового значення заявленої митної вартості чи розрахунку митної вартості, здійсненої позивачем. Так, в усіх документах, наданих позивачем для здійснення митного оформлення товару, сукупна вартість товарів складала 34628,20$. На підтвердження факту сплати позивачем даної суми позивач надав відповідні платіжні доручення. Суди встановили, що розбіжності в частині сплачених позивачем сум за отриману продукцію (задвижка 30с41нж (легка вага) PN16 та задвижка 30ч66р (легка вага) PN10) на момент прийняття оскаржуваного рішення про коригування митної вартості були відсутні як такі. Належних та достатніх доказів зворотного відповідачем не надано.

Суд першої інстанції здійснюючи розподіл судових витрат дослідив договір про надання правової допомоги від 25.10.2018 №25/10/18. Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору позивач як клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу (юридичні послуги) в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а позивач оплачує Адвокату винагороду за надані послуги. Згідно з пунктом 4.1 Договору від 25.10.2018 № 25/10/18 за надання юридичних послуг позивач зобов`язаний сплатити Адвокату винагороду у розмірі 8490грн. за ведення судової справи до винесення судом Постанови у справі. Платіжним дорученням від 06.11.2018 № 1257 позивач здійснив Адвокату оплату юридичних послуг у розмірі 8490грн.

Врахувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що судові витрати у відповідній частині підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та застосування законодавства на час спірних правовідносин, а також значення справи для сторін та суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

У касаційній скарзі містяться застереження щодо застосування положень підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, утім доводи відповідача не спростовують обставин встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Інших випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається, а Верховним Судом не установлено.

Отже, постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2019 у справі щодо скасування рішення, не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1.Відмовити Одеській митниці ДФС у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2019 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 08.08.2019 у справі №280/4717/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Арматура України» до Одеської митниці ДФС про скасування рішення.

2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк