Справа № 420/6080/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6080/18

Категорія: 3.4. Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 18.02.2019 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №204 від 25.10.2018 року про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадян Афганістану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачі не можуть повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання за власне життя, а оскаржуваний наказ №204 від 25.10.2018 року є прийнятим із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким, що пілягає скасуанню як незаконний.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при винесені рішення від 07 лютого 2019 року, не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до Афганістану.

Також апелянт вказує, що Одеський окружний адміністративний суд при винесені рішення не встановив той факт, що відповідач не вчинив покладений на нього обов`язок, а саме у встановленому законом порядку не довів правомірності прийнятого ним рішення.

При цьому, скаржник вважає незаконним те, що суд першої інстанції прийняв надану ДМС України інформацію по країні походження, оскільки вказана інформація походить з вкрай сумнівних російських джерел.

У відзиві Державної міграційної служби в Одеській області на апеляційну скаргу зазначається, що вказана апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 є безпідставною, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року по даній справі винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи не спростовано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Афганістану ОСОБА_1 та її неповнолітній син - ОСОБА_2 звернулись із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області, в якій зазначено у якості причин виїзду про наркотичну залежність чоловіка та переслідування з боку угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в країні громадянської належності - Афганістані.

20.11.2018 року, позивач отримала повідомлення №5/1-751 від 25 жовтня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ТУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 204 від 25.10.2018 року.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №204 від 25.10.2018 року, Позивачка оскаржила його у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, при цьому виходить із наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04, визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно матеріалів особової справи позивачки, можливо визначити, що вона не переслідувалась в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи. Також, по відношенню до скаржника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу. Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у неї побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п. 13 ст. 1 Закону.

Додатково, за матеріалами особової справи позивача вбачається, що історія переслідування позивачки не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону. Результати проведеного аналізу вказують на необґрунтованість звернення за міжнародним захистом, отримані пояснення містять певні протиріччя, що зменшує рівень довіри до її клопотання в цілому.

Так, як зазначено та встановлено судом першої інстанції (відповідно до матеріалів справи), на підставі анкетування від 23.10.2018р.:

- «виїзд ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина - ОСОБА_2 пов`язаний із вживанням наркотичних засобів її чоловіком (в більшій мірі) та побоюванням щодо ймовірності викрадення її сина талібами, однак в ході проведення протоколу співбесіди від 25.10.2018 встановлено, що причиною виїзду були листи з погрозами від членів угруповування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

- «відповідно до протоколу співбесіди від 25.10.2018, листи з погрозами почали надходити ще за час роботи позивача в ліцеї «Ошторграм», м. Кохестан (1999-2015 роки), надходження таких листів продовжилось після зміни місця роботи та переїзду до м. Кабул (2015 - 2018 роки), переїзд до столиці Афганістану відбувся через конфлікти з чоловіком, дата надходження першого листа, кількість листів їй невідомо, зі слів позивача, вони мали загальний характер та не були адресовані комусь особисто (не містили жодних імен).

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що жодних підтверджень про існування вказаних листів, позивачкою ні до відповідача при звернені для отримання статусу біженця, ні до судів першої та апеляційної інстанції не надано.

Отже, з урахуванням можливості та необхідності надання інформації на підтвердження звернення за міжнародним захистом, суд першої інстанції правомірно зазначив, що позивачка не надала до ГУ ДМС України в Одеській області усі важливі та належні докази, що мали би бути у її розпорядженні та не зробила реальної спроби обґрунтувати та підтвердити свою заяву про звернення за захистом у зв`язку із прямою загрозою життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не наведено жодного доказу, які б давали підстави до визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що вона за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, апелянтом також не надано фактів недозволеного поводження відносно неї чи відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, що як наслідок, свідчить про відсутність умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, колегія суддів наголошує, що як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в Афганістані залишилась проживати рідна сестра позивачки, брат позивачки на даний час проживає в Афганістані, в рідному для неї с. Хамзарагар та працює вчителем. Доказів та фактів, що когось з рідних позивачки переслідували, чи вони мали проблеми з органами державної влади Афганістану, апелянтом не надано.

З урахуванням наведених обставин справи та ненаданням позивачкою належних доказів, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не прийняв до уваги реальні побоювання позивачки за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, та вважає, що ОСОБА_1 звернулася до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, до приїзду на територію України, позивачка перебувала місяць на території Російської Федерації, не приймаючи спроб звернення до міграційних структур вказаної держави з приводу отримання захисту та щодо причин звернення до ГУ ДМС України в Одеській області.

У вересні 2018 року позивач нелегально прибула до України (про що підтвердила при анкетуванні) та до моменту звернення за міжнародним захистом - до 22.10.2018 року, перебувала на території України нелегально.

З урахуванням зазначених обставин щодо часу виїзду із країни походження (проживання), прибуття на територію України та нелегального перебування на території України позивачки до моменту звернення з заявою до відповідача, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції з посиланням на правову позицію Верховного суду, про те що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Щодо доводів апеляційної скарги по країні походження позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В свою чергу, судом першої інстанції при вирішенні спору були враховані матеріали по країні походження позивачки - Афганістану, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивачки, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що вона прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження позивачки свідчить, що основною проблемою в Афганістані залишається небезпека в деяких віддалених районах країни. Афганською армією та поліцією проведено ряд активних операцій проти бойовиків «ІНФОРМАЦІЯ_2» в провінціях Нангархар , Тахар , Кундуз , Фаряб, Сарі-пуль, Урузган та Логар . Радикальні ісламські угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » час від часу вчиняють теракти та напади на окремих категорій осіб, зокрема, на чиновників різних рангів, поліцейських та військовослужбовців, а також командирів служби безпеки та працівників міжнародних гуманітарних організацій. Основними об`єктами для нападу вважаються особи, які пов`язані або надають допомогу уряду та міжнародним співтовариствам, в тому числі міжнародним збройним силам, журналісти та інші працівники ЗМІ, цивільні особи, які підозрюються у наданні підтримки антиурядовим формуванням, представники релігійних меншин та особи, які підозрюються в порушенні законів шаріату. Водночас, як вище встановлено та вбачається з матеріалів справи, відсутні докази того, що позивачка належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ №204 від 25 жовтня 2018 року, яким відмовлено позивачці в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, з огляду на зібранні докази щодо реальності побоювань позивачки стосовно її переслідування та загальновідомих обставин щодо небезпечної ситуації у країні її походження.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 вересня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук