Справа № 1.380.2019.000106
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7637/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (головуючий суддя Гулик А.Г., м.Львів, повний текст складено 30.05.2019) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з позовом до Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення XV сесії VII скликання Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 25.10.2018 № 448 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 ». Зобов`язати Лапаївську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.1996 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, з врахуванням заяви ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 20.08.2018 та звернення ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 30.08.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення XV сесії VII скликання Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 25.10.2018 № 448 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 ». Зобов`язано Лапаївську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.1996 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, з врахуванням заяви ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 20.08.2018 та звернення ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 30.08.2018, виходячи із даних щодо наявності вільних земельних ділянок на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області станом на час розгляду такої заяви, про що прийняти рішення. Стягнуто з Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Лапаївська сільська рада Пустомитівського району Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку, та просила у позовних вимогах відмовити в повному обсязі у зв`язку із безпідставністю, а у разі, якщо суд дійде до висновку про те що у даних правовідносинах наявний спір про право - закрити провадження у справі.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення № 448 від 10.10.2018 було прийняте Лапаївською сільською радою за результатами розгляду заяви позивача ОСОБА_1 , яка була подана 20.08.2018. У графічних матеріалах заявниця вказала бажане місце розташування земельної ділянки. Однак, на ці ділянки, які були вказані нею, як бажане місце розташування, відповідачем було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою іншим особам - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (залучені до справи в якості третіх осіб), ще у квітні 2018 року. На момент прийняття оскаржуваного рішення, у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вже було зареєстроване право власності на спірні ділянки.

Визнаючи спірне рішення відповідача протиправним та скасовуючи його судом було вказано: «в оскарженому рішенні містяться суперечливі підстави для його прийняття, оскільки в одній частині рішення зазначено, що надано дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку третім особам, документація розроблена та затверджена сільською радою. А далі за текстом рішення вказано, що підстав для призупинення розробки проектів землеустрою та відмови в їх затвердженні немає».

У своїх поясненнях у суді представник відповідача зазначала, що при написанні оскаржуваного рішення, відповідачем було допущено описку, а саме в частині рішення №448 зазначено: «підстав для призупинення розробки проектів землеустрою та відмови в затвердженні їх немає», хоча мало бути написано: «підстав для призупинення розробки проектів землеустрою та відмови в затвердженні їх не було», на що суд не звернув увагу.

Однак, головною причиною відмови, яка вказана у рішенні № 448 (на що представником відповідача неодноразово зверталась увага суду) є те, що на вказане в графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки площею 0,1400 га надано дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку двом особам, документація розроблена і затверджена сільською радою.

У «запереченні на уточнені позовні вимоги», які були подані через канцелярію суду та долучені до матеріалів справи 22.04.2019, відповідачем зазначалось: «що заяву позивач написала 20.08.2018, вже після того як громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір із землевпорядною організацією на виготовлення проектів землеустрою за що сплатили значні кошти. Проектна документація в цей час вже виготовлялась.

Отже, після отримання рішення Лапаївської сільської ради про надання дозволу на розробку проектної документації гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням щодо затвердження проектної документації та отримання у власність земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №369/6516/16-ц:

«Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Таким чином, отримавши відповідне рішення уповноваженого органу державної влади, особа мала усі підстави розраховувати на правомірний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідного земельного паю».

За таких обставин, відповідач не міг надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою не порушивши права правомірного очікування осіб (Вдовича та Телеглової), яким вже попередньо було надано такий дозвіл». А відтак, Лапаївською сільською радою було прийняте Рішення № 448 від 25.10.2018 «Про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд .... ОСОБА_1 ».

Окрім того, рішенням № 268 Лапаївської сільської ради Пустомитівського району від 20.09.2018 було передано земельну ділянку в приватну власність ОСОБА_7 та рішенням № 269 Лапаївської сільської ради Пустомитівського району від 20.09.2018 було передано земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_4 . В подальшому право власності цими особами було зареєстроване про що свідчить витяги з державного реєстру.

Підчас розгляду справи відповідачем було надано документальне підтвердження того, що земельні ділянки, які позивач вказала як бажанні у графічних матеріалах вже передані у приватну власність двох осіб ( ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ).

Отже, оскаржуване рішення №448 було прийнято з врахуванням правової позиції Верховного Суду по справі №369/651б/16-ц, з врахуванням інтересів осіб, яким вже попередньо (26.04.2018) було надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою, та відповідно до практики Європейського суду.

Щодо задоволення другої позовної вимоги про зобов`язання Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 то апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що «ефективним способом поновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.1996 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність з врахуванням заяви ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 20.08.2018 та звернення ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 30.08.2018, виходячи із даних щодо наявності вільних земельних ділянок на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області станом на час розгляду такої заяви, з прийняттям відповідного рішення.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст. 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому зазначення на карті бажаного місця розташування земельної ділянки має значення для надання об`єктивної оцінки то відповіді на клопотання заявника, оскільки пошук такої ділянки до повноважень ради не віднесено.

Проте, згідно оскаржуваного рішення, суд зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.1996 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок (з врахуванням заяви ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 20.08.2018 та зверненням ОСОБА_8 до Лапаївської сільської ради від 30.08.2018), виходячи із даних щодо наявності вільних земельних ділянок на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області станом на час розгляду такої заяви про що прийняти рішення. Враховуючи те, що під час судового розгляду відповідачем було надано підтверджуючі документи того, що земельні ділянки, на які позивач вказала як бажане місце розташування належать особам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за таких умов відповідач на вимогу позивача мав би розглянути заяву позивача з врахуванням вільних земельних ділянок, які не мають посилання на конкретні графічні матеріали, а отже не можуть вважатися такими, що містять місце розташування бажаної земельної ділянки.

Відсутність позначення місця розташування земельної ділянки в графічних матеріалів позбавить можливості відповідача зробити висновок про відповідність чи невідповідність розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У постанові ВС від 17.12.2018 по справі № 509/4156/15-а викладена наступна правова позиція: «Разом з тим, з урахуванням наведеного, враховуючи обмежений строк розгляду клопотання, а також положення частини шостої статті 118 ЗК України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), Суд у контексті спірних правовідносин дійшов висновку, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою».

Таким чином, вимога не може бути задоволеною, оскільки прямо суперечить приписам ч. 6 ст. 118 ЗК України в якій передбачено, що заявник зобов`язаний вказати бажане місце розташування земельної ділянки, а у разі невідповідності такого об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно правових актів.... це є підставою для відмови у наданні такого дозволу (п.7 ст.118 ЗК України).

У судовому рішенні судом було вказано: «При розгляді справи суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) зазначив, що : «Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси».

Під час слухання справи, відповідачем було додано довідку про те, що на території Лапаївської сільської ради на день прийняття рішення №448 від 25.10.2018 і на час видачі довідки вільних земельних ділянок із цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» немає. Дана довідка, була надана як доказ дотримання Лапаївською сільською радою принципу «належного урядування». Проте суд не звернув належної уваги на цей доказ, а навпаки вказав; «Суд не бере до уваги довідку Лапаївського старостинського округу Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 28.02.2019 №032, в якій зазначено, що вільних земельних ділянок з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» немає, оскільки в межі предмету доказування у справі не входять обставини щодо наявності чи відсутності вільних земельних ділянок. Суд лише встановлює підставність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача при розгляді клопотання позивача врахувати вільні земельні ділянки з відповідним цільовим призначенням».

Судом зазначено; «Також відповідач не обґрунтував, з яких підстав він надав перевагу при наданні третім особам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дозволів на розробку проектів землеустрою, при затвердженні проектів землеустрою та передачі у власність земельних ділянок, на яку також претендувала позивач». Під час слухання справи, відповідачем неодноразово надавались пояснення щодо того, чому саме третім особам було надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою, а не позивачці: третім особам, було надано дозвіл на виготовлення проектної документації ще 26.04.2018. Натомість, під час свого звернення позивач не вказала бажаного місця розташування земельної ділянки взагалі. Таке позивачем було додане лише 20.08.2018, та на цей час третіми особами вже розроблялась проектна документація за що ними були сплачені значні кошти.

Крім того, апелянт зазначає, що під час розгляду справи відповідачем неодноразово вказувалось на те, що на момент прийняття Рішення № 448, у третіх осіб вже було зареєстроване право власності, отже, у відповідних правовідносинах порушується спір про право, а тому даний спір може розглядатися виключно в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до позиції ВС в адміністративних справах у справі № 21-341а16 від 29.07.2017, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про надання у власність земельної ділянки (тобто ненормативного правого акту, який вичерпує свою дію після реалізації) подальше спорювання цього права власності має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про право.

Відповідно до статей 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Стаття 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 238 КАСУ суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

У відповідності до вимог ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 31.01.1996 звернулася до голови сільської ради с. Лапаївка про виділення земельної ділянки для будівництва житлового будинку. 21.08.2018 вона повторно звернулась до Лапаївської сільської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 30.08.2018 ОСОБА_1 подала звернення до Лапаївської сільської ради, у якому просила заяву від 31.01.1996 та 21.08.2018 розглядати на засіданні земельної комісії та сесії сільської ради у присутності ОСОБА_1 .

Рішенням Лапаївської сільської ради від 25.10.2018 №448 позивачу відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області, оскільки бажане місце не відповідає містобудівній документації, а саме на вказане в графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки площею 0,1400 га надано дозволи на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку третім особам, документація розроблена та затверджена сільською радою.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 34 частини 1 статті 26 вказаного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно з частинами 1, 2 статті 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених вказаним Законом.

Відповідно до пунктів «а» та «б» частини 1 статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до вказаного Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини 1 та частини 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених вказаним Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені вказаною статтею. Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

З огляду на це, суд вважав, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність за результатом розгляду клопотання зацікавленої в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки особи зобов`язаний прийняти конкретне рішення: 1) надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або 2) мотивовану відмову у його наданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що мотиви, покладені в основу рішення Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 25.10.2018 № 448 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 », не відповідають фактичним обставинам справи, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, ефективним способом поновлення порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.01.1996 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність з врахуванням заяви ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 20.08.2018 та звернення ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради від 30.08.2018, виходячи із даних щодо наявності вільних земельних ділянок на території Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області станом на час розгляду такої заяви, з прийняттям відповідного рішення.

Однак, вирішуючи спір суд першої інстанції дав не належну оцінку тій обставині, що станом на час, 25.10.2018, прийняття оскаржуваного рішення сільської ради, земельна ділянка, на яку претендувала позивач, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.10.2018 №141735954 належить ОСОБА_2 на праві власності (кадастровий номер :01:001:1022, площею 0,07 га на підставі рішення Лапаївської сільської ради від 20.09.2018 № 269), та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2018 № 140669026 на праві власності належить ОСОБА_3 (кадастровий номер :01:001:1016, площею 0,07 га на підставі рішення Лапаївської сільської ради від 20.09.2018 № 268).

Відповідно статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно матеріалів справи, спір виник у зв`язку з прийняттям Лапаївською сільською радою Пустомитівського району Львівської області рішення «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області позивачці» від 25.10.2018, яке мотивоване тим, що бажане заявницею місце отримання земельної ділянки, відповідно до поданих нею графічних матеріалів, не відповідає містобудівній документації, а саме: на це місце надано дозволи на розроблення проекту землеустрою двом особам, документація яких розроблена та затверджена сільською радою.

Враховуючи те, що вказаний позов направлено на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, при цьому беручи до уваги факт існування у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, на які претендує позивачка, що стало підставою для прийняття Лапаївською сільською радою Пустомитівського району оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а тому має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства, бо спірні правовідносини стосуються набутого права власності на земельні ділянки, що потребує встановлення судом обставин правомірності його набуття та виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 23.01.2019 №826/14370/14.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, оскільки спір у даній справі не є публічно-правовим, то колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, бо таке прийняте з порушенням норм процесуального права, і висновки суду не відповідають обставинам справи, а провадження у справі - закрити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області задовольнити, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року по справі № 1.380/2019.000106, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст складено 26.09.2019