Справа № 560/857/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/857/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лабань Г.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

26 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (повний текст якого складено у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 06.11.2018 №Ф-39420-17.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувана вимога про сплату боргу є протиправною, оскільки позивач реалізує своє право на зайняття адвокатською діяльністю колегіально у адвокатському бюро та як найманий працівник. При цьому, роботодавець позивача сплачує єдиний внесок за найманого працівника в розмірі 22% від суми заробітної плати, що виключає його обов`язок по сплаті внеску як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема, у періоди, коли він був найманим працівником. Крім того, оскільки реалізація його права на зайняття адвокатської діяльності здійснюється у формі Адвокатського бюро, то у нього відсутній статус самозайнятої особи та платника ЄСВ і, відповідно, не виникає обов`язку щодо нарахування та сплати ЄСВ від здійснення незалежної професійної діяльності, оскільки така діяльність відсутня.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 №Ф-39420-17. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що в результаті завершення процедури зняття позивача з податкового обліку та приведення інтегрованої картки платника податку у відповідність станом на 16.04.2019 заборгованість позивача по єдиному внеску становить 704,00 грн. Тому вимога про сплату боргу від 06.11.2018 №Ф-39420-17 на суму 15819,54 грн. є правомірною.

15 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін у зв`язку із необґрунтованістю доводів апеляційної скарги. Більше того, до відзиву на апеляційну скаргу додано рішення ДФС України від 15.07.2019, яким скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка винесена за аналогічних обставин, що і у даній справі, а відтак позиція апелянта повністю суперечить позиції ДФС України.

З урахуванням вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, позивач - ОСОБА_1 є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на здійснення адвокатської діяльності серії РН №1150 від 15.04.2015.

02.07.2015 позивач взятий на облік в контролюючому органі як платник єдиного внеску.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 17.08.2016 до Реєстру внесений запис про державну реєстрацію адвокатського бюро "Романа Вознюка", засновником якого є позивач.

Позивач у період з 17.08.2016 та по теперішній час здійснює адвокатську діяльність в адвокатському бюро "Романа Вознюка" на посаді директора.

ОСОБА_1 з 02.10.2013 по теперішній час працює в корпорації "Сварог Вест Груп" на посаді начальника відділу претензійно-позовної роботи.

За період з 01.01.2017 по 28.02.2019 корпорація "Сварог Вест Груп" сплатила за позивача єдиний соціальний внесок в сумі 110224,50 грн, що підтверджується довідкою від 19.03.2019 №28.

31.03.2017 позивач звернувся до контролюючого органу з заявою Ф8-ОПП "Про ліквідацію або реорганізацію платника податків".

Відповідно до інформаційної бази даних Головне управління ДФС у Хмельницькій області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 №Ф-39420-17 в сумі 15819,54 грн.

Головне управління ДФС України в Хмельницькій області в результаті завершення процедури зняття позивача з податкового обліку привела інтегровану картку платника податку у відповідність. Станом на 16.04.2019 заборгованість позивача по єдиному внеску становила 704,00 грн.

Вважаючи оскаржувану податкову вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду доказів того, що позивач крім виконання своїх обов`язків як найманого працівника, займається індивідуально адвокатською діяльністю, як самозайнята особа та отримує від такої діяльності дохід. Посилання контролюючого органу на право позивача займатися адвокатською діяльністю, як на підставу сплати єдиного внеску самозайнятою особою, є необґрунтованим, оскільки право на зайняття діяльністю не означає займатися такою діяльністю, разом з тим, що позивач здійснює свою діяльність не індивідуально. Таким чином, в розумінні Закону №2464-VІ позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Колегія суддів, переглядаючи судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

За приписами пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

У свою чергу, незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до п. 63.5 ст. 63 ПК України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи-підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VІ (далі - Закон №5076-VІ) визначено, що адвокатською діяльністю визнається незалежна професійна діяльність адвоката із здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону №5076-VІ адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

За приписами ст. 13 Закону №5076-VІ адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Аналіз вищенаведених вимог дає підстави для висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, здійснює свою діяльність індивідуально і отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Даючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо правомірності винесення оскаржуваної вимоги, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 17.08.2016 та по теперішній час здійснює адвокатську діяльність в адвокатському бюро "Романа Вознюка" на посаді директора, з 02.10.2013 по теперішній час працює в корпорації "Сварог Вест Груп" на посаді начальника відділу претензійно-позовної роботи, тобто не індивідуально.

При цьому, за період з 01.01.2017 по 28.02.2019 корпорація "Сварог Вест Груп" сплатила за позивача єдиний соціальний внесок в сумі 110224,50 грн, що підтверджується довідкою від 19.03.2019 №28.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що відповідач не надав суду доказів того, що позивач, крім виконання своїх обов`язків як найманого працівника, займається індивідуально адвокатською діяльністю, як самозайнята особа та отримує від такої діяльності дохід, в той час як матеріалами справи підтверджується та обставина, що позивач здійснює свою діяльність не індивідуально.

Тобто, в розумінні Закону №2464-VІ позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Слід також звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що станом на 01.11.2018 по позивачу було нараховано ЄСВ в сумі 15819,54 грн.

В результаті завершення процедури зняття платника з податкового обліку, інтегровану картку платника приведено у відповідність. Нарахування за період з 01.04.2017 по 30.09.2018 у сумі 15115,54 грн. були зняті.

Станом на 16.04.2019 заборгованість по ЄСВ ОСОБА_1 складає 704 грн., яка становить суму єдиного соціального внеску за березень 2017 року (а.с. 89-90).

Таким чином, в апеляційній скарзі відповідач визнає наявність у позивача заборгованості лише у сумі 704 грн., в той час як податкова вимога від 06.11.2018 №Ф-39420-17 виставлена на суму 15819,54 грн., є не відкликаною відповідачем, а відтак останнім фактично своїми ж доводами апеляційної скарги спростовано правомірність її винесення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не підтверджують неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального, оскільки не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права, у зв`язку із чим підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 вересня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.