Справа № 160/8138/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Справа № 160/8138/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування п.4 рішення №41 від 05.04.2019р., зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
21.08.2019р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа: Дніпропетровський обласний військовий комісаріат та просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформлений протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності, а саме 28.12.2018р., відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., з урахуванням попередніх виплат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з жовтня 2011 року він проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом. 07.10.2015р. під час первинного огляду органами МСЕК позивачеві встановлено 25% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 09.06.2014р., та виплачена одноразова допомога у разі часткової втрати працездатності військовослужбовців в сумі 24115 грн. Позивач вказує на те, що за наслідками повторного огляду органами МСЕК 28.12.2018р. йому було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у зв`язку з чим 18.02.2019р. він подав заяву до командира військової частини НОМЕР_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у зв`язку із отриманням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, проте рішенням комісії Міністерства оборони України, оформленого протоколом №41 (п.4) від 05.04.2019р. позивачеві було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки ІІІ група інвалідності позивачеві була встановлена понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Позивача вважає таке рішення відповідача протиправним, оскільки з 28.12.2018р. він набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військвоослужбовців та членів їх сімей», вважає, що право позивача не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, так як першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі, а також і враховуючи положення ст.58 Конституції України. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на рішення Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України та Верховного Суду.

Ухвалою суду від 27.08.2019р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача - надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; третю особу - надати суду письмові пояснення на позов з дотриманням вимог ст.ст. 165, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

10.09.2019р. на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що між первинною втратою працездатності та черговим оглядом МСЕК, яким позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності пройшло більше двох років, а тому підстав для прийняття комісією позитивного рішення щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги немає у зв`язку з чим відмова у призначенні такої одноразової грошової допомоги позивачеві, у даному випадку, є правомірною. Окрім того, відповідач вказує на те, що при розгляді даної справи про зобов`язання Міністерство оборони України вчинити певні дії, суд лише вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду та є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на постанови Верховного Суду України від 18.03.2014р. у справі №21-11а14 та від 22.04.2014р. у справі №21-484а13 (а.с.55-57).

Також і на виконання вищенаведеної ухвали суду від 27.08.2019р., 11.09.2019р. від третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, у яких останній просив у задоволенні позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що, між первинною втратою працездатності та черговим оглядом МСЕК, яким позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності пройшло більше двох років, а тому підстав для прийняття комісією позитивного рішення щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги немає у зв`язку з чим відмова у призначенні такої одноразової грошової допомоги позивачеві, у даному випадку, є правомірною. Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99, то третя особа зазначає, що правовідносини, які між позивачем та відповідачем виникли 28.12.2018р. з дати встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності при повторному огляді МСЕК, у проміжок часу з 07.10.2015р. (встановлення позивачеві 25% втрати працездатності) та зміною групи інвалідності 28.12.2018р. (ІІІ група інвалідності) пройшло 3 роки 2 місяці 21 день, а тому застосування відповідачем положень ч.4 ст.16-3 Закону №2011ХІІ (у редакції Закону України №1774-VІІІ) є правомірним. Окрім того, відповідач вказує на те, що при розгляді даної справи про зобов`язання Міністерство оборони України вчинити певні дії, суд лише вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про виплату такої допомоги, що не належить до компетенції суду та є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача. В обґрунтування своєї правової позиції посилається на постанови Верховного Суду України від 18.03.2014р. у справі №21-11а14 та від 22.04.2014р. у справі №21-484а13 (а.с.63-66).

Окрім того, 11.09.2019р. третьою особою до канцелярії суду було подано клопотання про заміну Дніпропетровського обласного військового комісаріату його правонаступником Дніпропетровським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з проведенням реорганізаційних заходів щодо переходу органів місцевого військового управління на штати, що підтверджено копією довідки №7119 з відомчого обліку Міністерства оборони України в ЄДРПОУ від 15.01.2019р. (а.с.60-62).

Розглянувши вищенаведене клопотання третьої особи, суд вважає підстави достатніми для його задоволення та заміни Дніпропетровського обласного військового комісаріату його правонаступником Дніпропетровським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки згідно до вимог ст.ст.48,52 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки заміна сторони правонаступником можлива на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 25.09.2019р. у межах строку, встановленого ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_1 1982 року народження, з 14.10.2011р. проходив військову службу у збройних Силах України та в період з 23.04.2014р. по 08.06.2014р., з 22.09.2015р. по 02.10.2015р., з 12.10.2015р. по 06.11.2015р., з 13.11.2015р. по 14.11.2015р., з 27.08.2016р. по 25.11.2016р., з 10.05.2017р. по 15.06.2017р., з 22.10.2017р. по 12.02.2018р., з 18.02.2018р. по 07.03.2018р., з 17.03.2018р. по 03.04.2018р. приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях, що підтверджується копіями контракту б/н від 14.10.2011р. та довідки №2514 від 27.09.2018р. (а.с.23-26).

Зі змісту свідоцтва про хворобу ВЛК Південного регіону №2545 від 12.10.2018р. вбачається, що поранення ОСОБА_1 пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджується копією наведеного документа (а.с.29-30).

07.10.2015р., під час первинного огляду МСЕК, позивачеві було відмовлено у визнанні його інвалідом, при цьому, встановлено 25% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 09.06.2014р., що підтверджується копіями довідок МСЕК серії ААА №009867 та №161 від 07.10.2015р. (а.с.34).

При цьому, внаслідок встановлення МСЕК 25% втрати працездатності позивачеві, відповідачем була виплачена одноразова грошова допомога у сумі 24155 грн., що не оспорюється сторонами та підтверджується як позивачем, так і відповідачем із аналізу наданих документів.

Надалі, 28.12.2018р. позивачеві була встановлена третя група інвалідності з причин поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААА №994452 від 11.02.2019р. (а.с.35).

18.02.2019р. позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, висновок за якою було направлено до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, що підтверджується копіями наведеної заяви та висновку №260/п від 18.02.2019р. (а.с.31-32).

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 05.04.2019р. було прийнято рішення, оформлене протоколом №41, згідно п.4 якого позивачеві було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, оскільки між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад два роки, а тому підстав для призначення одноразової грошової допомоги немає, що підтверджується витягом із відповідного протоколу від 05.04.2019р. №41 (а.с.33).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з пунктом 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41 у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право шляхом визнання протиправним та скасування п.4 наведеного рішення відповідача та зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності, а саме: з 28.12.2018р., відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., з урахуванням попередніх виплат посилаючись на те, що прийняті зміни до ст.16-3 Закону №2011 не підлягають застосуванню до даних правовідносин, так як суперечать ст.58 Конституції України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За приписами ч.1 ст.3 Закону №2011 визначено, що останній поширюється зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2011 встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно з п.5 ч.2 ст.16 Закону №2011 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

У відповідності до ч.2, ч.4 ст.16-3 Закону №2011 (у редакції чинній на 07.10.2015р.) у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Разом з тим, згідно із Законом №1774-VIII від 06 грудня 2016 року, який набрав чинності з 01.01.2017р., ч.4 ст.16-3 було доповнено п.2, яким встановлено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р. затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).

Пунктом 3 Порядку №975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно до п.6 Порядку №975 військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, зокрема, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до п.8 Порядку №975 встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Аналізуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що як до 01.01.2017р. (до внесення змін Законом України №1774 до ст.16-3 Закону №2011), так і після 01.01.2017р. вищенаведені норми Закону №2011 встановлювали дві умови на отримання одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності при встановлені ступеню втрати працездатності або встановлені групи інвалідності, а саме: 1) при повторному огляді військовослужбовцю встановлена вища група інвалідності або більший відсоток працездатності; 2) якщо вища група інвалідності встановлена протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Отже, законодавець як станом на 07.10.2015р. (на момент первинного встановлення МСЕК позивачеві 25% втрати працездатності) так і станом на 28.12.2018р. (встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності) визначив коло осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі зміни групи інвалідності або збільшення ступеня втрати працездатності.

Так, як вбачається з матеріалів справи, за наслідками визначення ступеня втрати професійної працездатності 07.10.2015 позивачеві встановлено 25% ступеня втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим йому була виплачена грошова допомога у сумі 24155 грн., що не оспорюється учасниками справи, а, відповідно, дані обставини звільнені від доказування за приписами ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також, із довідки МСЕК судом встановлено, що з 28.12.2018р. позивачеві була встановлена третя група інвалідності з причин поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.35).

При цьому, вирішуючи даний спір, суд враховує, що умови виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності протягом дворічного терміну були чинними як станом на 07.10.2015р., так і є чинними на 28.12.2018р., також і Закон №1774-VIII, який набув чинності з 01.01.2017р. діяв як на момент встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності при повторному огляді МСЕК 28.12.2018р., так і на момент відмови позивачеві у призначенні грошової допомоги відповідачем 05.04.2019р., а тому вищенаведені норми підлягали застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень відповідно до ст.19 Конституції України, у зв`язку з чим посилання позивача на порушення ст.58 Конституції України є помилковими та суперечать аналізу наведених норм.

Таким чином, із аналізу норм вищенаведеного законодавства та встановлених судом обставин, що підтверджується належними вищенаведеними доказами, у їх сукупності, можна дійти висновку, що з 07.10.2015р. (дата первинного встановлення позивачеві 25% втрати працездатності органом МСЕК) до 28.12.2018р. (дата встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності згідно довідки МСЕК) сплинуло 3 роки 2 місяці 21 день, тобто сплинув дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності, а тому суд приходить до висновку, що позивач у такому випадку не відноситься до кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, виходячи з вимог ст.16-3 Закону №2011, яка діяла як до 01.01.2017р., так і була діючою на 28.12.2018р.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховний Суд, викладеній у його постанові від 26.06.2018р. у справі № 750/5074/17 та в ухвалі від 23.05.2019р. у справі №2340/4394/18 та підлягає застосуванню адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем наведено достатньо підстав, які свідчать про законність та обґрунтованість прийняття пункту 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41 з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність п.4 оспорюваного рішення з урахуванням встановлених судом обставин у справі та правової позиції Верховного Суду, наведеною вище.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на те, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані норми п.2 ч.4 ст.16-3 Закону №2011 у редакції Закону №1774-VІІІ, оскільки вказані норми не мають зворотної дії в часі до правовідносин, які виникли 07.10.2015р. згідно вимог ст.58 Конституції України, з огляду на те, що такі твердження позивача є помилковими, так як правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу виплати позивачеві одноразової грошової допомоги у разі зміни встановленої групи інвалідності виникли з 28.12.2018р. (дата встановлення МСЕК ІІІ групи інвалідності), а тому до даної події, факту застосовується той Закон під час дії якого вони настали або мали місце, при цьому, можливість надання зворотної дії Закону в часі може бути передбачена шляхом прямої вказівки у такому Законі згідно змісту рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1/99-рп.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що зворотня дія закону в часі можлива за умови, якщо це прямо передбачено законом.

Проте, із аналізу Закону №2011 не встановлено зворотної дії в часі ч.4 ст.16-3 цього Закону.

При цьому, судом враховується і те, що ч.4 ст.16-3 Закону №2011, якою було визначено коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, яку змінено саме протягом двох років після первинного огляду МСЕК та встановлення ступеня втрати працездатності, була чинною як станом на 07.10.2015р. (дата первинного встановлення позивачеві 25% втрати працездатності органом МСЕК), так і є чинною станом на 28.12.2018р. (дата встановлення позивачеві ІІІ групи інвалідності згідно довідки МСЕК), а тому, у даному випадку, дискримінація та погіршення становища позивача не відбулися, а, відповідно, відсутні і порушення вимог ст.58 Конституцій України, на яких наполягає позивач.

Окрім того, судом не можуть бути прийняті та покладені в основу даного судового рішення правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду, на які позивач посилається у позові, оскільки обставини встановлені судом у цій справі не є подібними до обставин, які досліджувалися у зазначених судових рішеннях, а тому і не підлягають застосуванню у даних спірних правовідносинах відповідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом, при прийнятті даного рішення, враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем пункту 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оспорюване рішення про відмову у призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушення відповідачем прав та інтересів позивача на належне соціальне забезпечення, при прийнятті пункту 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41, у зв`язку з чим слід відмовити позивачеві у задоволені позовних вимог про визнання даного пункту протиправним та його скасування.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування пункт 4 рішення про відмову позивачеві в призначенні грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 28.12.2018р., оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.04.2019р. №41 (основної вимоги), а, відповідно, відсутні підстави для задоволення і похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності, а саме 28.12.2018р., відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013р., з урахуванням попередніх виплат.

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, а також і, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати не розподіляються відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування п.4 рішення №41 від 05.04.2019р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва