Справа № 159/3130/19
Суддя: Лесик В. О.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 159/3130/19
Провадження № 2-а/159/110/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Посполітак Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ковелі в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора ДРПП Старовижівського ВП Управління патрульної поліції у Волинській області Пшонюка Василя Васильовича, Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до інспектора ДРПП Старовижівського ВП Управління патрульної поліції у Волинській області Пшонюка Василя Васильовича, Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №253747 від 29 травня 2019 року .

Свої позові вимоги позивач обґрунтував тим, що згідно постанови серії ДПО18 №253747 від 29 травня 2019 року, винесеної відповідачем, його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Як встановлено з вказаної постанови, суть правопорушення полягає в тому, що позивач 29.05.2019 року о 09 год. 25 хв. в с. Кримне по вул.. Центральна Старовижівського р-ну керував автомобілем «ВА2101», державний номер НОМЕР_1 не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 ПДР України та експлуатував незареєстрований в установленому порядку причіп до автомобіля, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121 КУпАП.

Дії відповідача щодо винесення зазначеної вище постанови про притягнення його до відповідальності вважає неправомірними, а постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності незаконною, необґрунтованою, оскільки вона ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач у своїй позовній заяві вказує, що працює старшим рейдової групи рибоохоронного патруля та здійснює свої службові обов`язки на території Старовижівського району, в зазначену дату перебував в автомобілі ВАЗ 2101 державний номер НОМЕР_1 та приймав участь у затримання особи, яка порушувала правила рибальства, оскільки власник авто перебував у човні, то ОСОБА_1 з метою затримання правопорушника змушений був сісти за кермо автомобіля , щоб здійснити затримання правопорушника на іншій стороні озера. Вважає , що його дії не є адміністративним правопорушенням, оскільки вчинені ним в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами та заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернення шкоди.

Враховуючи, що оскаржувана постанова виносилася відповідачем з порушенням вимог ст.ст. 280,283 КУпАП, не з`ясовувались обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи, оцінка доказів не проводилась, об`єктивного та законного розгляду справи не відбувалося та його законні права відповідачем ігнорувалися, просив скасувати постанову серії ДПО18 №253747 від 29 травня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2019року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а ухвалою цього ж суду від 16.08.2019року залучено до участі в справі у якості співвідповідача Головне управління Національної поліції у Волинській області. Крім цього, відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач у судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду письмову заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, заявлений позов підтримує повністю з підстав викладених у позовній заяві та просить його задовольнити повністю.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подали.

Згідно вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином справа розглядається, у відповідності до ч. 5 ст. 262 КАС України, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, та враховуючи норми чинного законодавства, прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вимогами частини 1статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом установлено, що 29 травня 2019 року інспектором ДРПП Старовижівського ВП Управління патрульної поліції у Волинській області Пшонюком Василем Васильовичем винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121 КУпАП.

З даної постанови убачається, що позивач 29.05.2019 року о 09 год. 25 хв. в с. Кримне по вул.Центральна Старовижівського р-ну керував автомобілем «ВА2101», державний номер НОМЕР_1 не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 ПДР України та експлуатував незареєстрований в установленому порядку причіп до автомобіля, чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121 КУпАП .

Факт порушення водієм Правил дорожнього руху України фіксується відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення та повинен бути достатньо обґрунтованим належними та допустимими доказами, які б усували будь-які сумніви щодо наявності такого порушення.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про національну поліцію " (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожньою руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи. які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Разом з тим, позивач не заперечує факт наявності вказаних у оскаржуваній постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності обставин (тобто, що він керував автомобілем «ВА2101», державний номер НОМЕР_1 та не мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1 ПДР України та експлуатував незареєстрований в установленому порядку причіп до автомобіля), однак зазначає про відсутність його вини, оскільки порушення Правил дорожньою pуxy України допустив у стані крайньої необхідності, що згідно з нормами КУпАП виключає можливість притягнення до відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення.

Згідно з статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано лише копію наказу від 02.05.2019 року заступника начальника управління-начальника відділу ОВБР «Волинський рибоохоронний патруль» про залучення останнього в проведенні Рибоохоронного рейду на водних об`єктах в тому числі Старовижівського району Волинської області.

Цей документ будь-яким чином не спростовує накладення на позивача адміністративного стягнення за порушення правил дорожнього руху, яке фактично не оскаржується ним.

Інших доказів на підтвердження позову позивачем не надано, а відтак в задоволенні його позову слід відмовити.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що дотримання ПДР України є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху з метою створення безпеки для інших учасників дорожнього руху, уникнення дорожньо-транспортних пригод та їх наслідків, суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 та ч.6 ст.121 КУпАП.

Таким чином, суд вважає, що постанова в справі про адміністративне правопорушення, винесена 29 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам ст.283 КУпАП, є законною та обґрунтованою, оскільки при її винесенні виконано усі вимоги чинного законодавства та на підставі повного і всебічного з`ясування обставин вирішено справу, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.5,6,7,9,77,241-247,268,271,286 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до інспектора ДРПП Старовижівського ВП Управління патрульної поліції у Волинській області Пшонюка Василя Васильовича, Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО18 №253747 від 29 травня 2019 року - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено 23.09.2019 року.

ГоловуючийВ. О. Лесик