Справа № 640/20553/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Літвіної Н.М.,

суддів - Сорочко Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - Відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності Департаменту захисту економіки Національної поліції України, виражену в непідготовці та неподанні до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві документів, що необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років

- зобов`язання уповноважених на те посадових (службових) осіб Департаменту захисту економіки Національної поліції України підготувати та подати до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві всі документи, що необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, при цьому враховувати пільгову вислугу, здобуту останнім до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень чинного законодавства пенсія за вислугу років призначається при наявності саме календарної вислуги років. Підкреслив, що законодавцем розмежовано поняття «вислуга років» та «календарна вислуга років». Наголосив, що до календарної вислуги років зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні не передбачено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції помилково застосовано норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 20 липня 2011 року, оскільки спірні правовідносини виникли та існували до набрання такими змінами чинності. Крім того зазначає, що оскаржуване рішення не містить мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного Позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову. Також звертає увагу на те, що наведені судом першої інстанції постанови Верховного суду були прийняті у справах, які не є типовими, а тому викладені в них правові позиції не є обов`язковими для суду при розгляді інших справ.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 серпня 2019 року, яке у подальшому було перенесено на 18 вересня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент захисту економіки Національної поліції України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції вірно застосовано норми законодавства чинного на момент звільнення Позивача зі служби в поліції. Зауважує, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено вичерпний перелік видів та періодів часу, які зараховуються до вислуги років. Наголошує, що, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 не мав мінімально визаченої законодавством календарної вислуги років для призначення пенсії, Департамент захисту економіки Національної поліції України не правових підстав для надіслання його заяви з доданими документами до відповідних органів.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції встановив, що згідно наказу Національної поліції України №203 о/с від 16 серпня 2018 року (а.с. 17) Позивача 10 вересня 2018 року було звільнено з посади майором поліції оперуповноваженого відділу протидії злочинам у паливно-енергетичному комплексі, сфері природних ресурсів та екології управління, захисту економіки у місті Києві, відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

ОСОБА_1 13 вересня 2018 року звернувся до Департаменту захисту економіки Національної поліції України із заявою про призначення відповідного виду пенсії, в якій просив підготувати та подати до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві документи, необхідні для призначення пенсії за вислугу років (а.с. 18 -21).

У відповідь на зазначену заяву, Листом № Т-2176 від 05 жовтня 2018 року повідомлено Позивача про наступне: «Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 16 серпня 2018 року №203 о/с Вас було звільнено зі служби в поліції з 10 вересня 2018 року за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» з календарною вислугою 21 рік 00 місяців 26 днів, враховуючи викладене вище інформуємо, що Ви не маєте права на призначення пенсії за вислугу років, адже умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність відповідної календарної вислуги».

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 12, 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки Позивач не має встановленої чинним законодавством у сфері пенсійного забезпечення календарної вислуги років.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію регулюються Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Згідно з ч.1 ст. 2 Закону № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-XII, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» ст. 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у ч. 3 ст. 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у ч. 2 ст. 17 цього Закону.

Одночасно ст. 17 вказаного Закону визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону № 2262-XII до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

На підставі зазначеного вище, колегія суддів вказує, що Законом № 2262-XII чітко визначено умови призначення пенсії за вислугою років (ст. 12) та види служби і періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії (ст. 17).

Водночас, ст. 17-1 Закону № 2262-XII визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з наведеного, в Законі № 2262-XII не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності 22 календарних років та 6 місяців вислуги, обчисленої на пільгових умовах.

Вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 22 календарних роки та 6 місяців, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, приписами ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Доводи Апеляна про те, що вислуга років, яка здобувалася Позивачем у період з 14 серпня 2018 року по 01 жовтня 2011 року, розраховується за правилами діючого у вказаний період часу законодавства, судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки порядок призначення пенсії за вислугою років визначається положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» чинними саме на день звільнення особи зі служби, а не на час, коли особа здобувала таку вислугу.

Щодо твердження Апелянта про ненадання судом першої інстанції мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного Позивачем судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, у рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням наведеного та здійснивши ґрунтовний аналіз оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно і всебічно досліджено обставини у даній справі та надано належну оцінку аргументам учасників справи .

З огляду на зазначені вище обставини та правове регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у Позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки ОСОБА_1 не має встановленої п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-XII календарної вислуги років, а саме: замість 22 календарних років та 6 місяців або більше Позивач має календарну вислугу 21 рік 00 місяців 26 днів.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов