Справа № 640/5052/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5052/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого суддів Файдюка В.В.,

суддів Мєзєнцева Є.І.,

Чаку Є.В.

При секретарі Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (надалі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 (надалі третя особа), в якому просив суд:

- зобов`язати Міністерство оборони України негайно сплатити позивачу середню заробітну плату у розмірі 10000,00 грн у межах стягнення за один місяць;

- визнати бездіяльність Міністерства оборони України щодо несвоєчасного рахунку з позивачем усіх обов`язкових виплат протиправними;

- зобов`язати Міністерство оборони України сплатити позивачу усі обов`язкові платежі у розмірі 40000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до витягу з наказу №30 йому у день звільнення не були виплачені грошова допомога за 2019 рік у розмірі 10000,00 грн, підйомна допомога у розмірі 10000,00 грн, заробітна плата за січень та лютий 2019 року у розмірі 20000,00 грн, що свідчить про те, що станом на 22 березня 2019 року середній розмір його заробітної плати становить 10000,00 грн. Крім того, станом на 22 березня 2019 року він не отримав військового квитка та довідки про середній розмір заробітної плати, що є порушенням його прав та у зв`язку з чим він просить зобов`язати відповідача виплатити середній розмір заробітної плати у сумі 10000,00 грн по аналогії права до 22 березня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року даний адміністративний позов залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі, оскільки є центральним органом виконавчої влади та органом військового самоуправління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, відповідно до вимог законодавства грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем проходження військової служби на підставі наказу командира військової частини про зарахування до списків особового складу на відповідну посаду, командир військової частини своїм наказом встановлює посадовий оклад військовослужбовцю, щомісячні премії та надбавки за вислугу років.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Скаргу мотивовано тим, що позивач не відноситься до публічних службовців та знаходиться у розпорядженні відповідача як військовослужбовець запасу; Міністерство оборони України є належним відповідачем у даній адміністративній справі, оскільки Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього обов`язків бере участь у формуванні оборонного бюджету, звітує в установленому порядку перед Кабінетом Міністрів України про використання виділених коштів.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечує проти її задоволення та наполягає на законності оскаржуваного рішення. Також, зазначає про пропуск позивачем строків звернення до адміністративного суду, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України передбачений місячний строк для звернення з відповідним позовом до суду, який в даному випадку розпочався з моменту ознайомлення позивача з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2019 року №30 про звільнення. У зв`язку з цим, строк звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою закінчився 02 березня 2019 року, в той час, коли позивач звернувся до суду лише 22 березня 2019 року, тому позов необхідно залишити без розгляду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 лютого 2019 року №30 старшого сержанта ОСОБА_1 , навідника 1 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04 лютого 2019 року №16-РС у запас за підпунктом «Й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу військової частини, із усіх видів забезпечення, є таким, що вибув з району проведення табірного збору на території Вінницької області (місто Гайсин) та таким, що здав справи та посаду, а також направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського районного військового комісаріату у місті Київ.

Крім того, згідно витягу з наказу наказано виплатити позивачу премію за період з 01 лютого 2019 року по 04 лютого 2019 року, також зазначено, що щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана, грошова допомога на оздоровлення не отримана, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 за 2019 рік не виплачена.

Як вбачається з копії рапорту ОСОБА_1 від 04 лютого 2019 року, останній доповів, що справи та посаду здав, на руки отримав припис та витяг з наказу. Особову справу, відповідно до рапорту, позивач просив направити до Шевченківського районного військового комісаріату та зобов`язався стати на військовий облік. Також у вказаному рапорті позивач зазначив й про те, що скарг, зауважень та пропозицій до командира та командування військової частини НОМЕР_1 він не має.

З копій довідок про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданих ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 №741/143 від 07 березня 2019 року та №385 від 16 квітня 2019 року вбачається, що позивачу у січні 2019 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 9406,52 грн та у лютому 12471,36 грн, на які нараховано 22% єдиного внеску. При цьому у довідках також зазначено, що одноразова грошова допомога у разі звільнення відповідно до Закону України не виплачена.

Згідно копій зведених відомостей сум для зарахування на картрахунки за 12, 19 та 28 лютого 2019 року позивачу на його рахунок, відкритий у публічному ПАТ КБ «Приватбанк» перераховано з призначенням платежу «грошове забезпечення» військовою частиною НОМЕР_1 грошові суми у розмірі 10687,50 грн, 70,01 грн та 1526,78 грн відповідно.

Вважаючи, що відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

Відповідно до ч.1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі за текстом Закон № 2011-ХІІ) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Так, ч.1,4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 (надалі Порядок №260).

Відповідно до п.8 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Абзацом 3 п. 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Тобто, враховуючи наведені правові норми, а також наявні в матеріалах справи докази, грошове забезпечення позивачу виплачувалось саме військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказу командира цієї військової частини, а не Міністерством оборони України або структурним підрозділом останнього.

Позивачем у позовній заяві не конкретизовано, яку саме грошову допомогу він просить стягнути з відповідача, однак, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, судом встановлено, що позивач не отримував грошову допомогу на оздоровлення та ним не використана щорічна основна відпустка за 2019 рік. З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 статті 15 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Згідно п. 2 розділу ХХІІІ Порядку №260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Тобто, виплата одноразової грошової допомоги на оздоровлення також здійснюється на підставі наказу командира військової частини, в якій позивач проходив службу, а не Міністерством оборони України.

Крім того, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з метою упорядкування виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України наказом Міністерства оборони України від 05 лютого 2018 року №45 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги.

Абзацом 1 пункту 3 цього Порядку передбачено, що виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.

Тобто, вказані виплати здійснюються також на підставі наказу командира військової частини, а не Міністерством оборони України.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріалами справи не підтверджується, що позивач проходив військову службу у Міністерстві оборони України, або у його структурних підрозділах, також в матеріалах справи відсутні докази укладення контракту про проходження військової служби між позивачем та Міністерством оборони України або наявність відомостей про позивача у списках особового складу структурних підрозділів Міністерства оборони України.

Абзацами 1 та 2 п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 передбачено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Відповідно до пп. 106 та п. 4 цього Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності.

Згідно пп. 6 п. 5 Положення про Міністерство оборони України Міноборони з метою організації своєї діяльності забезпечує функціонування системи управління охороною праці в Міноборони, Збройних Силах та Держспецтрансслужбі, координує та здійснює контроль за такою роботою в органах військового управління, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, військових ліцеях, установах і організаціях Збройних Сил та Держспецтрансслужби, а також на підприємствах, які належать до сфери управління Міноборони.

Отже, з наведеного вбачається, що оскільки позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка є самостійним суб`єктом господарської діяльності, де отримував грошове забезпечення у період проходження військової служби, звільнений з неї наказом командира військової частини НОМЕР_1 , позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, зокрема, щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні мають бути пред`явлені саме до військової частини НОМЕР_1 , а не до Міністерства оборони України, з яким позивач не перебував у будь-яких відносинах.

Проте, позивач заперечує проти того, що за вказаним позовом має відповідати військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу та наполягав на тому, що позовні вимоги пред`явлені саме до Міністерства оборони України.

Між тим, в межах даної адміністративної справи підлягають розгляду позовні вимоги, пред`явлені до Міністерства оборони України, які, з урахуванням норм діючого законодавства та встановлених судом обставин не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що саме Міністерством оборони України були порушені права, свободи та інтереси позивача.

Посилання відповідача на пропуск позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою у зв`язку з тим, що правовідносини в даному спорі виникли з приводу звільнення позивача з публічної служби є безпідставними та необґрунтованими, оскільки розглядувані правовідносини виникли саме з приводу непроведення з позивачем повного та вчасного розрахунку при звільненні, а не з приводу його звільнення з військової служби.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку