Справа № 640/5946/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5946/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Бєлової Л.В., Лічевецького І.О.,

за участю секретаря: Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 78-19 від 25.02.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Грузії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю рішення Державної міграційної служби України № 78-19 від 25.02.2019 про відмову щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскільки відповідачами не було повно та всебічно з`ясовано всі обставини, що змусили позивача звернутись для отримання відповідного статусу, та не враховано, що позивач дійсно має обґрунтовані причини побоюватись за своє життя та здоров`я у разі його повернення до Грузії.

У відзиві на адміністративний позов ДМС України, зокрема, зазначено, що серед фактів, повідомлених заявником немає підстав для визнання біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до відповідачів у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано, зокрема, тим, що судом першої інстанції не було досліджено, а відповідачами не було надано жодних доказів, які б свідчили про відсутність умов, визначених пунктами 1 або 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як наслідок суд не здійснив всебічного та повного вивчення документів, матеріалів та фактичних обставин справи позивача, що можуть бути доказом наявності відповідних умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а обмежився лише загальними посиланнями на норми відповідного Закону.

Згідно з відзиву на апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи позивач є громадянином Грузії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тбілісі, за національністю - езид, за релігійним переконанням - християнин.

Позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від № 78-19 від 25.02.2019 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України від № 78-19 від 25.02.2019, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до п. 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до частин першої - другої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частини першої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частиною восьмою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

У відповідності до частини другої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Як вірно відмічено судом першої інстанції, обов`язок доказування покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби було проведено з позивачем ряд співбесід, під час яких позивач повідомив, що з 2000 року по 2008 рік він працював в TOB «Дербі» на посаді начальника реалізації, та повідомив що засновником цієї компанії був ОСОБА_2 , що був вбитий у м. Лондоні у 2008. Позивач зазначив, що після вбивства компанія розпалась і він залишився без роботи. Позивач повідомив, що з 2008 року до 2013 рік переслідувався фінансовою поліцією Грузії за несплату податків, хоча керівних посад не займав. У 2009 позивач виїхав до Туреччини і купив міні-завод по виробництву цукру-рафінаду. Він свідчить, що у 2010 році зазначений у нього міні-завод відібрали та переоформили на особу на ім`я ОСОБА_3 . В подальшому до 2013 року заявник не працював, а у 2013 році виїхав із Грузії.

Під час співбесіди від 03.08.2018 позивач надав свідчення, що суттєво суперечать попереднім, а саме, він повідомив, що завод по виробництву рафінованого цукру у 2012 році «влада забрала... і його почали викликати до фінансової поліції». Водночас, заявник під час цієї співбесіди повідомляє, що у 2010 році він отримував цукор у великій кількості, однак не зазначав це в фінансових документах. Таким чином, цей факт може свідчити про порушення заявником під час роботи фінансової звітності, що могло стати предметом уваги відповідних органів влади Грузії.

Під час співбесіди від 14.05.2018 позивач зазначив, що у 2012 році до влади у Грузії прийшли інші люди і результат був ще гірший. Водночас, загальновідома інформація по країні походження заявника вказує, що: « ОСОБА_4 грузинський та український політик. Президент Грузії (з 25.01.2004 по 25.11.2007 і з 20.01.2008 по 17.11.2013)».

Тобто, інформація, що надана заявником стосовно зміни влади в країні у 2012 є суперечливою та не відповідає загальновідомій інформації.

Під час співбесіди від 14.05.2018 позивач на питання: «Чи зазнавали Ви переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства через політичні погляди» відповів: «Так, я переслідувався політично» і додав: «мене змушували підписувати неправдиві зізнання», хоча водночас зазначив, що ніколи не був членом партії або громадських організацій». В супереч цим свідченням, під час співбесіди від 03.08.2018 позивач на питання: «Чи зазнавали Ви насилля або переслідування за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичних поглядів?» відповів: «Ні» і на питання: «чи зазнають переслідування Ваші колеги, друзі, близькі, родичі?» також відповів: «Ні».

Додатково стосовно заявника знайдено інформацію про здійснення щодо нього кримінального провадження за підозрою у виготовленні та реалізації фальшивих документів.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що враховуючи неточність, нелогічність, суперечливість свідчень позивача стосовно обставин справи, а також інформацію стосовно того, що в країні походження стосовно позивача у 2010 році проводилось слідство за підозрою у виготовленні та реалізації фальшивих документів, позивач ймовірно намагається підтасувати факти і події для обґрунтування власної заяви з метою, ймовірного, уникнення відповідальності в країні свого походження та легалізації на території України.

Таким чином, враховуючи інформацію по країні походження позивача, аналізуючи його свідчення та пояснення, інформацію, що знайдена стосовно позивача під час його перебування в країні походження, вбачається, що на доказ того, що Грузії мали місце факти переслідування та утисків позивача у зв`язку із його політичними переконаннями, він надає суперечливі свідчення, позивач спирається на власні припущення, часто уникає чітких відповідей на питання, надає суперечливу, нелогічну інформацію.

Згідно з наданих позивачем пояснень, як у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, так і в апеляційній скарзі позивач перебував у трудових відносинах з компаніями, які здійснювали підприємницьку діяльність у сфері продажу імпортованого до Грузії цукру, зокрема, в період з 2000 року до 2008 року працював в ТОВ «Дербі», з 2008 року по 2010 рік в ТОВ «ММ 09», з 2012 року був власником мінізаводу з виробництва цукру-рафінаду. ТОВ «Дербі» фактично належала ОСОБА_5 відомому грузинському підприємцю, який був одним із соратників ОСОБА_6 . Знаховся в опозиції до уряду президента Грузії Міхеіла Саакашвілі. ТОВ «ММ 09» було зареєстровано в 2008 році, вже після смерті ОСОБА_7 , де позивач був одним із засновників, яке також займалося продажем цукру на території Грузії. Однак, через те, що позивач був прибічником ОСОБА_7 , а ТОВ «ММ 09» було прибутковим, чинився тиск з боку діючої влади Президента Грузії ОСОБА_8 . Як наслідок, в ТОВ «ММ 09» проводились неодноразові податкові перевірки, проти співробітників Товариства, порушувались надумані кримінальні справи. В 2010 році позивача в примусовому порядку позбавили частки ТОВ «ММ 09», а в 2012 році був власником мінізаводу по виробництву рафінованого цукру, який у лютому 2013 року в нього відібрали проти його волі. Саме після вказаних подій позивач вирішив покинути Грузію.

Однак, вказані обставини жодним чином не підтверджуються, будь які докази щодо ймовірності переслідувань заявника за будь-якою із конвенційних ознак на території Грузії позивач суду не довів. Заявник не надав жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності, його твердження носять загальний характер.

Крім цього, позивач вперше прибув на територію України у 2013 році. В подальшому він неодноразово виїжджав і повертався в Україну, деякий час перебував в Білорусії та Молдові, а також у травні 2017 року перебував на території Грузії. З 2013 року заявник не звертався із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що може також свідчити про відсутність підстав у заявника для набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Таким чином, з огляду на недоведеність вищеописаних обставин, відсутності будь-яких доказів щодо ймовірного переслідування заявника за конвенційними ознаками на території Грузії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання біженцем у відповідності до умов Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

В свою чергу, апелянтом не надано суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, які б спростовували, наведені у рішенні суду першої інстанції висновки.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:Л.В. Бєлова

І.О. Лічевецький