Справа № 420/6748/18
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6748/18

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 04 липня 2019 року
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Запорожана Д.В, Осіпова Ю.В.

за участі секретаря судового засідання: Недашковської Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 241 від 17 грудня 2018 року про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання відносно ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що наказ про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Узбекистану.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У своїх доводах апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позивних вимог є помилковим, так як у позивача наявні обґрунтовані побоювання зазнати фізичного насилля, недотримання та утиску його прав на території країни громадянської належності.

Крім того, апелянт зазначив, що його батькам надходили погрози через те, що вони займаються релігійною діяльністю щодо поширення ісламу.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу, відповідно до якого вбачається, що судом першої інстанції прийнято правомірне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Узбекистані, в м.Хіва, є громадянином Узбекистану, за національністю узбек, віросповіданням мусульманин-шиїт (канонів релігіє дотримується повністю), батьки - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув легально у 2008 році на пасажирському потягу з пересадками місця яких він не може згадати. Також, ОСОБА_1 вказав, що перетин кордонів території України ним був здійснений у м.Харкові, звідки родина позивача поїхала до м.Києва. Надалі, як вказує позивач, він з родиною проживав у м.Миколаєві та потім знову переїхали до м.Києва.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що їх ОСОБА_1 не пам`ятає, однак, повернутися не може через погрози та побоювання недотримання його прав.

10 грудня 2018 року щодо позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 грудня 2018 року відповідачем прийнято наказ №241 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17 грудня 2018 року відповідачем на підставі наказу №241 від 17.12.2018 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-808 від 17.12.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке ОСОБА_1 отримав 20.12.2018 року.

Не погодившись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2018 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №224. У вказаній заяві позивачем зазначено, що він просить його захистити по причині погроз його батькам. Позивач вказав, що раніше відомості про нього були внесені до довідки батьків, однак, оскільки йому виповнилось 18 років, то він вимушений писати заяву самостійно. ОСОБА_1 повідомив, що він побоюється повернутись на батьківщину, оскільки там будуть утискати його права.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; ні він, ні члени його сім`ї не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, про які вказав під час анкетування; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, йому невідомо чи є він військовозобов`язаним.

Щодо звернення за набуття міжнародного захисту, шукач захисту вказав, що не пам`ятає причин виїзду з країни громадянської належності. Однак, не може повернутися на Батьківщину через побоювання зазнати утисків власних прав через отримані погрози, в той же час, заявник пов`язує можливе недотримання прав на території країни громадянської належності через сповідування ним та його родиною мусульманства.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту переслідування за конвенційними ознаками, а також загрози життю, здоров`ю, безпеці та свободі позивача при поверненні до Узбекистану.

Тож судом першої інстанцій вірно зазначено, що інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що батьки позивача у 2016 році звернулись до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішеннями ДМС України №65-17 від 28.02.2017 року, №64-17 від 28.02.2017 року відмовлено батькам позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, правомірність вказаних рішень Державної міграційної служби України були предметом розгляду по справі №815/2911/17.

Рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що виїзд батьків позивача з Узбекистану до України у 2002 році не був пов`язаний із бажанням отримання міжнародного захисту, що вказує на інші причини виїзду, які не мають відношення до обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в Узбекистані та щодо відсутності умов, визначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посиланням позивача як на підставу для визнання його біженцем на те, що його батькам погрожують, не підтверджуються належними доказами та спростовуються вищевказаним рішенням суду.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками, виходячи з наступного.

Так, під час співбесіди позивач зазначав, що у нього не виникало в Узбекистані проблем, що були пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому особисто ніхто не погрожував.

В свою чергу, як зазначив сам ОСОБА_1 , обставиною, яка слугувала підставою для звернення його із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту є те, що йому виповнилось 18 років. Тобто, сам позивач, підтверджує, що єдиною підставою його звернення є необхідність в отриманні офіційного документу для перебування в Україні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Узбекистан не входить до переліку країн де б відбувалися збройні конфлікти, свавільні арешти, катування або інші форми жорстокого поводження, що також вказує на відсутність обґрунтованих критеріїв, за наявності яких особі може бути надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявником не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 26.09.2019 року.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Запорожан Д.В. Осіпов Ю.В.