Справа № 320/1400/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2019 року № 320/1400/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Київській області

про визнання протиправними та скасування припису та постанови про накладення штрафу

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області (надалі - відповідач), адреса: 04060, місто Київ, вулиця Вавілових, будинок 10 , у якій позивач просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 05 лютого 2019 року №КВ69/1063/АВ/ТД/ФС-74 у розмірі 250380,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 16 січня 2019 року головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Ющенком В.П. на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування №69 від 14 січня 2019 року здійснено інспекційне відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Перешкод у проведенні інспекційного відвідування інспектору праці не чинилось.

Також, у позовній заяві зазначено, що інспекційне відвідування здійснено у присутності продавця-консультанта ОСОБА_2 , що є найманим працівником позивача.

За результатами перевірки відповідачем складено акт №КВ69/1063/АВ від 17 січня 2019 року, який отримано уповноваженою особою позивача 18 січня 2019 року, відповідно до якого відповідач дійшов висновків щодо порушення позивачем законодавства про працю, зокрема, як зазначено у акті, виявлено громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які нібито працювали в магазині на посаді працівників-консультантів без укладання трудових договорів.

З вказаними порушеннями позивач не погодився, у зв`язку з чим останнім були подані заперечення на акт, які, як зазначає позивач, не були прийняті до уваги інспектором праці.

При цьому, позивач також вказує, що посадовою особою позивача не видавався позивачу припис, будь-яких повідомлень про дату та час розгляду справи про накладення штрафу позивач не отримував.

У зв`язку з чим, на адресу відповідача направлено адвокатський запит, листом від 01 березня 2019 року представника позивача повідомлено про те, що за результатами розгляду справи винесено постанову №КВ69/1063/АВ/ТД/ФС-74 від 05 лютого 2019 року про накладення штрафу на позивача, примірник якої направлений за юридичною адресою останнього.

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, на його адресу від відповідача не надходило вказаної постанови про накладення штрафу.

Крім того, за доводами позивача, відповідачем створено обставини, за яких позивач не мав можливості завчасно дізнатись про розгляд справи та надати свої пояснення щодо виявленого порушення.

Як зазначено у позовній заяві, інспектором праці у ході інспекційного відвідування не в повній мірі з`ясовано питання щодо перебування в приміщенні магазину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_3 лише проходила стажування на посаду продавця-консультанта магазину, а ОСОБА_4 не має ніякого відношення до позивача, а лише перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_2 , яка є найманим працівником позивача.

Викладені вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що на підставі наказу Головного управління Держпраці у Київській області від №248 від 14 січня 2019 року та направлення на проведення інспекційного відвідування від 14 січня 2019 року №69 посадовою особою управління було проведено інспекційне відвідування позивача на предмет додержання законодавства про працю, виявлення неоформлених трудових відносин.

Під час проведення інспекційного відвідування за адресою: АДРЕСА_2 було виявлено громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які ніби-то працювали без укладення трудових договорів, що зафіксовано у акті інспекційного відвідування №КВ69/1063/АВ від 17 січня 2019 року.

Також, як зазначено у відзиві на позовну заяву, під час інспекційного відвідування було відібрано пояснення від ОСОБА_3 , відповідно до яких остання вказала, що працю без оформлення трудових відносин у позивача з 13 січня 2019 року, а ОСОБА_4 зазначив, що прийшов до друзів.

При цьому, представник відповідача також зазначив, що у трудовому законодавстві України відсутнє поняття «стажування» та передбачено обов`язок роботодавця укласти договір з працівником при прийнятті на роботу з випробуванням.

Також, представник відповідача зазначив, що постанова про накладення штрафу на позивача винесена з дотриманням вимог чинного законодавства.

У зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача вважає, що відповідач діяв у межах та спосіб, визначені законодавством, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву послався на аналогічні обставини, що викладені у позовній заяві.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду адміністративна справа №320/1400/19 передана за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративна справа №320/1400/19 прийнята до свого провадження, відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Також ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва заява про забезпечення позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернута без розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V, (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон України від 05.04.2007 № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону України від 05.04.2007 № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону України від 05.04.2007 №877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю врегульовані Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, яка була чинною на момент проведення інспекційного відвідування (надалі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку №295 Інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Також, пунктом 5 Порядку №295 передбачено, що рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

Згідно з пунктами 19-21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 11 квітня 2013 року зареєстрований у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа-підприємець, видами економічної діяльності зазначені: код КВЕД 85.52 Освіта у сфері культури; код КВЕД 47.61 Роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 47.62 Роздрібна торгівля газетами та канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах (основний); код КВЕД 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Наказом Головного управління Держпраці у Київській області «Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_8 » від 14 січня 2019 року №248 заступнику начальника (інспектору праці) відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Дмитренко А.В. доручено організувати проведення інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю у тому числі у ФОП ОСОБА_1 , ІНПП НОМЕР_1 , юридична адреса: АДРЕСА_1 . Підставою для проведення інспекційного відвідування зазначено рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої з інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством (Т.1, арк. 90).

У відповідності до копії направлення на проведення інспекційного відвідування від 14 січня 2019 року №69 для проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 юридична адреса: АДРЕСА_1 направлений головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Ющенко Віталій Петрович. Питання, що підлягають контролю: додержання законодавства про працю, не оформлення трудових відносин. Копія вказаного направлення отримана Чорноморець для передання ФОП ОСОБА_1 16 січня 2019 року, що підтверджується відповідною розпискою (Т.1, арк. 91).

Як вбачається з наданої копії вимоги про надання/поновлення документів №69 від 16 січня 2019 року, вказана вимога складена у присутності ОСОБА_2 , також у вимозі зазначено, які документи ФОП ОСОБА_1 повинен був надати для проведення інспекційного відвідування в строк до 17 січня 2019 року до 11 години 00 хвилин. (Т.1, арк. 92).

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання вимоги про надання документів позивачем.

За наслідками проведення інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю, інспектором праці Ющенко В.П. складено акт №КВ69/1063/АВ від 17 січня 2019 року (Т.1, арк. 93-94), в якому зазначено, що у присутності продавця-консультанта ОСОБА_2 з 16 січня 2019 року з 13 години 15 хвилин до 17 січня 2019 року до 18 години 00 хвилин проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 , у магазині за адресою: АДРЕСА_2 та виявлено громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які працювали в магазині на посаді продавців-консультантів без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, чим порушено частину 1 статті 21, частину 3 статті 24 Кодексу законів про працю України. Примірник акта вручено представнику позивача - ОСОБА_9 18 січня 2019 року, про що свідчить підпис останнього у відповідній графі.

Більш того, до вказаного акта представником відповідача додано копія пояснень ОСОБА_3 , відповідно до яких остання пояснила, що з 13 січня 2019 року проходить стажування на посаду продавця-консультанта у магазині ФОП ОСОБА_1 , а також копія пояснень ОСОБА_4 , проте суд звертає увагу сторін на те, що пояснення ОСОБА_4 не можуть бути належним та допустимим доказом в цій справі, оскільки не містять його підпису. Крім цього, в самих поясненнях вказано, що що він не є працівником у ФОП ОСОБА_1 , а прийшов до своїх знайомих (друзів) (Т.1, арк. 95, 96).

Суд звертає увагу на той факт, що чинним законодавством не встановлено саме обов`язку інспектора праці щодо відеофіксації інспекційного відвідування, а лише надано право на її проведення, а тому доводи позивача в частині відсутності матеріалів відеофіксації є безпідставними.

У запереченнях до акта інспекційного відвідування №КВ69/1063/АВ від 17 січня 2019 року, які отримані відповідачем 23 січня 2019 року за №2226/5/19 (Т.1, арк. 16-17), позивач зазначив про те, що інспектором праці не в повній мірі з`ясовано питання щодо перебування в приміщенні магазину ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Зокрема, позивач у своїх запереченнях послався на те, що ОСОБА_3 проходила стажування на посаду продавця-консультанта, про що остання й надала свої пояснення, а ОСОБА_4 ніякого відношення до ФОП ОСОБА_1 не має, будь-яких робіт та послуг не виконував та не виконує.

Також, у запереченнях позивач вказав й на те, що інспектором праці складено акт, на підписання якого 18 січня 2019 року прибула уповноважена особа, яка також мала намір ознайомитися з матеріалами, що підтверджують порушення та власноручно написати заперечення до акта, проте, інспектором відмовлено у наданні таких матеріалів, а також вказано на те, що на протязі трьох днів у позивача є строк щодо подання таких заперечень. Будь-яких матеріалів на паперовому носії або лазерні диски з відеозаписом також не вручені.

Враховуючи, що примірник акта був отриманий уповноваженою особою позивача 18 січня 2019 року (у п`ятницю), останнім днем подачі зауважень на акт слід вважати 23 січня 2019 року, що дозволяє суду дійти висновку про своєчасність подання зауважень на акт позивачем, проте, в матеріалах справи відсутні докази розгляду вказаних заперечень та надання позивачу письмової вмотивованої відповіді на них, що свідчить про порушення відповідачем вимог Порядку №295 в цій частині.

Крім того, відповідно до пунктів 23-24 Порядку №295 припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю.

Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Наведене свідчить, що припис може бути внесений об`єкту відвідування протягом двох різних строків - не пізніше наступного робочого дня після підписання (відмови від підписання) акту; наступного дня після розгляду зауважень, які можуть бути подані не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта.

Суд зауважує, що вказана норма щодо складання припису про усунення виявлених порушень не є альтернативною та не може застосовуватись на розсуд інспектора праці, який проводив інспекційне відвідування, а, навпаки, є обов`язковою, у разі виявлення порушень законодавства про працю за результатами інспекційного відвідування.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази складання інспектором праці припису про усунення виявлених порушень вимог законодавства про працю, що дозволяє суду дійти висновку про недотримання останнім положень пунктів 24-25 Порядку №295.

Щодо правомірності винесення посадовою особою відповідача постанови про накладення штрафу, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною 4 статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (надалі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Положення пункту 3 Порядку №509 свідчить про те, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта повинна прийняти рішення саме щодо розгляду справи про накладення штрафу, а не розглянути таку справу, тому твердження позивача щодо порушення строків розгляду справи про накладення штрафу є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Приписами пункту 8 Порядку № 590 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Тобто, відповідач, як територіальний орган Держпраці вправі здійснювати державний контроль за додержанням законодавства про працю шляхом проведення інспекційних відвідувань та, у разі виявлення порушень - накладати відповідні стягнення (штрафи).

У відповідності до пункту 6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктом 7 Порядку №509 передбачено, що справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про прийняття посадовою особою відповідача рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 .

Проте, як вбачається з наданої суду копії повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу від 29 січня 2019 року №43/2/19/1452, розгляд справи було призначено на 05 лютого 2019 року на 10 годину 00 хвилин, направлено вказане повідомлення на юридичну адресу позивача 30 січня 2019 року та отримано останнім лише 11 березня 2019 року (Т.1, арк. 97, 98).

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів щодо отримання завчасно позивачем вказаного вище повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу, що свідчить про те, що відповідачем не виконані вимоги пункту 7 Порядку №509 щодо належного інформування суб`єкта господарювання про розгляд справи.

При цьому, суд зауважує, що неотримання поштової кореспонденції суб`єктом господарювання тривалий час з дня її надходження до точки видачі (відділення поштового зв`язку за місцезнаходженням) не є достатньою та беззаперечною підставою для визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивачу було відомо про результати інспекційного відвідування, а тому, він або його представник мали можливість дізнатися про те, чи було порушено справу про накладення штрафу та, в подальшому, про дату, час та місце розгляду цієї справи одразу після подання зауважень на акт.

В той же час, у відповідності до пункту 8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів.

Постановою першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С. №КВ69/1063/АВ/ТД/ФС-74 від 05 лютого 2019 року за наслідками розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 17 січня 2019 року №КВ69/1063/АВ щодо порушень ФОП ОСОБА_1 , встановлено порушення вимог частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, зокрема, виявлено громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які працювали без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, на підставі чого вирішено накласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 250830,00 грн (Т.1, арк. 28).

При цьому, як вже було зазначено судом, ОСОБА_4 під час проведення інспекційного відвідування надав пояснення щодо того, що він не є працівником у магазині ФОП ОСОБА_10 , а лише заходив до своїх друзів, відповідачем вказані пояснення не спростовані, також суду не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 дійсно приступив до роботи та перебував саме на робочому місці у ФОП ОСОБА_1 .

Вказані обставини спростовують твердження відповідача в частині наявності у ФОП ОСОБА_1 порушення вимог частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України щодо неукладення трудового договору з ОСОБА_4 , оформленого наказом чи розпорядженням позивача та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Відтак, штраф в частині, яка нарахована за неоформлення ОСОБА_4 працівником є необґрунтованим та безпідставним, а тому в цій частині підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про обґрунтованість оскаржуваної постанови про накладення штрафу в частині, що стосується неукладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , яка проходила стажування на посаду продавця-консультанта, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено, крім Конституції України, Кодексом законів про працю України.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у частині 1 статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно системного аналізу вказаних правових норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому, такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення.

Суд зазначає, що під час проведення інспекційного відвідування, відповідач встановив порушення ФОП ОСОБА_1 вимог частин 1, 3 статті 24 КЗпП України, а саме, як вказано в акті перевірки від 17 січня 2019 року, за результатом інспекційного відвідування адреси: АДРЕСА_2 , де ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність, виявлено ОСОБА_3 за виконанням трудової функції.

Як вже зазначалось судом, з наданих письмових пояснень ОСОБА_3 та проти чого не заперечував й позивач, остання проходила стажування на посаді продавця-консультанта з 13 січня 2019 року. В ході проведення інспекційного відвідування, посадова особа відповідача дійшла висновку, що фактично ОСОБА_3 допущено до виконання трудових обов`язків без оформлення трудового договору відповідно до вимог законодавства про працю.

Відповідно до частин 1, 2 статті 29 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI, студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. Метою стажування є набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетенцій. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України. Строк стажування за договором не може перевищувати шести місяців. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Стажування проводиться за індивідуальною програмою під керівництвом працівника підприємства, установи, організації, який має стаж роботи за відповідною професією (спеціальністю) не менш як три роки.

Умови та порядок проходження стажування визначені у постанові Кабінету Міністрів України № 20 від 16 січня 2013 року .

Суд звертає увагу, що ані під час проведення інспекційного відвідування, ані під час розгляду даної адміністративної справи, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин щодо укладення договору про проходження стажування працівником ОСОБА_3 .

Зокрема, відсутні докази того, що ОСОБА_3 є студентом вищого чи учнем професійно-технічного навчального закладу, як і відсутні індивідуальна програма стажування та договір про її стажування.

При цьому, у відповідності до частини 1 статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Однак, можливості роботодавця проводити стажування працівника перед прийняттям його на роботу, не передбачено.

Таким чином, суд приходить висновку, що позивач здійснив допуск працівника ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору, оформивши це наказом про стажування, чим порушив вимоги частини 1, 3 статті 24 КЗпП України.

В той же час, порушення з боку відповідача вимог Порядку №295 в частині невинесення припису про усунення порушень, не розгляду зауважень позивача на акт інспекційного відвідування, не прийняття рішення про розгляд справи про накладення штрафу та неналежне повідомлення про розгляд цієї справи не свідчать про відсутність порушення з боку позивача вимог частини 1,3 статті 24 КЗпП України щодо однієї особи.

Вказані обставини щодо стажування ОСОБА_3 також не заперечувались й самим позивачем, а тому з урахуванням встановлених судом обставин та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та визнання протиправною й скасування постанови про накладення штрафу від 05 лютого 2019 року №КВ69/1063/АВ/ТД/ФС-74 в частині, що стосується фактичного допуску ОСОБА_4 до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, а саме, у розмірі 125190,00 грн, у іншій частині, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частинами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Тобто, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI ).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У відповідності до наданої суду копії договору №04/19 про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Грибенников та Фатєєв» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Т.1, арк. 18-19), адвокатське об`єднання зобов`язалось здійснювати представництво або надавати інші види правової допомоги клієнту.

У відповідності до розділу 2 договору адвокат вартість наданих виконавцем послуг узгоджується шляхом підписання сторонами акта виконаних робіт.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України, за класифікаційною ознакою предмет договору є складовою його істотної умови.

З урахуванням положень частин 1 та 2 статті 202, частини 1 статті 203, частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тобто, у розумінні цивільно-правових зобов`язань виконавця предметом договору про надання юридичних послуг є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта).

Крім того, відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України у їх системному зв`язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі надання інших послуг як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Так, згідно з наданої суду копії акта-розрахунку про надання правової (правничої) допомоги на підставі договору про надання правової допомоги №04/19 від 08 липня 2019 року, адвокатом клієнту надано наступні послуги:

1. аналіз наданих клієнтом документів (попереднє опрацювання матеріалів) та консультування його з цього приводу, вартість послуги 1000,00 грн;

2. опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні питання, вартість послуги 1000,00 грн;

3. аналіз судової практики зі спірного питання, вартість послуги 2000,00 грн;

4. формування правової позиції, вартість послуги 1000,00 грн;

5. підготування позовної заяви про скасування постанови про накладення штрафу від 15 березня 2019 року, вартість послуги 3000,00 грн;

6. підготування та скерування заяви про забезпечення позову від 15 березня 2019 року, вартість послуги 2000,00 грн;

7. ознайомлення з матеріалами справи в суді 02 липня 2019 року, вартість послуги 1000,00 грн;

8. підготування та скерування відповіді на відзив від 06 липня 2019 року №76/19, вартість послуги 2000,00 грн.

Всього сплаті підлягає 13000,00 грн.

Суд звертає увагу, що відповідно до змісту вказаного акта-розрахунку, останній є попереднім (орієнтовним) розрахунком витрат, понесених клієнтом на дату його складання та надається з метою підтвердження витрат часу та наданих юридичних послуг на момент подання до суду позовної заяви.

Як вбачається з наданої суду копії квитанції від 11 липня 2019 року, ФОП ОСОБА_1 на рахунок адвокатського об`єднання «Грибенников та Фатєєв» перераховано грошові кошти у розмірі 13000,00 грн з призначенням платежу: «оплата юридичних послуг згідно договору №04/19 від 11.02.2019».

При цьому, у відповідності до акта №1 від 12 липня 2019 року приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору №04/19 від 11 лютого 2019 року, вбачається, що ФОП ОСОБА_1 прийняв від адвокатського об`єднання «Грибенников та Фатєєв» юридичні послуги на суму 13000,00 грн, проте, у вказаному акті не зазначено, які саме юридичні послуги буди здані адвокатським об`єднанням та які саме юридичні послуги відповідно були прийняті ФОП ОСОБА_1

Більш того, суд зазначає, що умовами укладеного між адвокатським об`єднанням «Грибенников та Фатєєв» та ФОП ОСОБА_1 договір №04/19 про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року передбачено надання правових послуг останньому не лише стосовно питання про звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, але й щодо інших питань, не пов`язаних з предметом позову.

Враховуючи той факт, що опис наданих послуг та їх вартість в акті-розрахунку від 08 липня 2019 року є орієнтовними, оплата за надані послуги позивачем проведена 11 липня 2019 року, а остаточний акт приймання-здачі №1 складений 12 липня 2019 року, а також з урахуванням того, що у цьому акті не зазначено, які саме юридичні послуги були надані позивачу, що позбавляє суд можливості встановити чи дійсно такі юридичні послуги були надані позивачу саме в межах цієї адміністративної справи, а не з будь-якого іншого питання, що не стосується предмета спору, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 2503,80 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1251,90 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Київській області про визнання протиправним та скасування постанови про накладення штрафу - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову, винесену заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнка В.С. №КВ69/1063/АВ/ТД/ФС-74 від 05 лютого 2019 року в частині розміру штрафу на суму 125190,00 грн (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто гривень).

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (04060, місто Київ, вулиця Вавілових, будинок 10, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1251,90 грн (одна тисяча двісті п`ятдесят одна гривня 90 копійок)

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова