Справа № 440/94/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 р.Справа № 440/94/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Гуцала М.І. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 (головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, повний текст складено 13.05.19) по справі № 440/94/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа - Новосанжарська селищна рада,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2019, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (далі відповідач), третя особа Новосанжарська селищна рада, в якому просить про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.06.2018 №8-1624, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у сумі 139 448,66 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення рішення відповідача від 18.06.2018 №8-1624.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів апеляційної скарги, відповідач посилається на неврахування судом першої інстанції фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач на підставі договору дарування від 03.12.2013 є власником 447/5000 часток нежитлових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є власником на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2014 17/100 часток нежитлових будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 Полтавська, 4.

Рішенням Новосанжарської селищної ради Полтавської області від 16.01.2018 №6 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на території Новосанжарської селищної ради на 2018 рік» встановлено, що на земельні ділянки, право користування на які на даний час не оформлено, нараховується земельний податок в розмірі 12 відсотків від нормативної грошової оцінки землі.

18.06.2018 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №8-1624, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб в розмірі 139 448,66 грн.

Суд першої інстанції, під час задоволення позову, дійшов до висновку, що всією земельною ділянкою площею 0,9023 га користується позивач одноособово не відповідає фактичним правовідносинам, оскільки за адресою нежитлових приміщень, які знаходяться у власності позивача розміщений комплекс нежитлових будівель, які є спільною частковою власністю інших осіб.

Окрім цього, судом першої інстанції зроблені висновки про те, що порушення пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 та пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, оскільки порядок введення та застосування податку на майно (плата за землю) має відбуватися в порядку, визначеному законом. Так, для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2018 році, таке рішення мало бути прийнято до 15.07.2017, тоді як рішення четвертої позачергової сесії сьомого скликання Новосанжарської селищної ради Полтавської області №6 від 16.01.2018 «Про встановлення ставок на пільг зі сплати земельного податку на території Новосанжарської селищної ради» - прийняте 16.01.2018.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Підпункт 14.1.147 п.14.1 ст.14 ПК України зазначено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Пункт 286.5 ст.286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем знаходження земельної ділянки для проведення звірки даних щодо: розміру площі земельної ділянки, що перебуває у власності та/або користуванні платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, користування пільгою, контролюючий орган за місцем знаходження земельної ділянки проводить протягом десяти робочих днів перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Пункт 287.5 ст.287 ПК України каже, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Фізичними особами у сільській та селищній місцевості земельний податок може сплачуватися через каси сільських (селищних) рад або рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про приймання податкових платежів. Форма квитанції встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

Пункт 288.1 ст.288 ПК України визначає, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Підпунктами 288.2, 288.3 ст.288 ПК України зазначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Підпунктом 288.5 ст.288 ПК України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку.

для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.

Частина 1 ст. 377 ЦК України визначає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частина 1 ст.120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Пункт 287.6 ст.287 ПК України каже, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Стаття 270 ПК України передбачає, що об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За обставинами справи, позивач набула право власності на 447/5000 часток нежитлових будівель, та 17/100 часток нежитлових будівель що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно здійснює фактичне користування земельними ділянками, на яких розташоване відповідне нерухоме майно.

З огляду на це, колегія суддів вважає що позивач є платником земельного податку з фізичних осіб.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі №816/352/17.

Частина 5 ст.242 КАС України зазначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції ставилось під сумнів твердження відповідача про фактичне користування позивачем саме земельною ділянкою 0,9023 га, як на підставу для задоволення позову, оскільки увесь комплекс нежитлових будівель, що розташовані за вказаною адресою є спільною частковою власністю.

Колегія суддів вважає, що надані до суду докази спростовують наданими до справи доказами.

За обставинами справи, розрахунок податкового зобов`язання складає в тому числі із такої складової, як із грошової оцінки земельної ділянки позивача, яка розрахована відповідно до виготовленої ТОВ «Горизонт» «Технічної документації з нормативної грошової оцінки землі» (аркуш справи 78-80), та затвердженої рішенням п`ятдесят першого скликання сесії Новосанджарської селищної ради шостого скликання від 09.06.2015 технічної документації (аркуш справи 76).

Окрім цього, Новосанжарською селищною радою надана інформація від 15.12.2019 №251/01-16 (аркуш справи 81), відповідно до розрахунку 1 кв м даної земельної ділянки її вартість в 2015 році становила з урахуванням коефіцієнта індексації - 3, 2; тоді як в 2016 році коефіцієнт індексації - 5,7277; тоді як в 2017 році - 1,06.Тому визначену вартість 1 кв м нормативної грошової оцінки землі станом на 2015 рік необхідно поділити на коефіцієнт 3,2 та умножити відповідно на коефіцієнт 2016 року 5,7277 і 2017 року 1,06, що становить 128,79 грн нормативно-грошова оцінка одного квадратного метра земельної ділянки. З урахуванням площі земельної ділянки позивача 9023 кв м, із розрахунку (9023 кв м Х 128,79 грн) нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача складає 1162072,17 грн станом на 2018 рік.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблений висновок, який не відповідає обставинам справи.

Крім цього, колегія суддів зауважує про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст.12 ПК України, та вважає доводи апеляційної скарги відповідача про це є обґрунтованими.

У відповідності до ст.8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Підпункт 10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України, до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

У відповідності до ст.265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

На підставі п.10.2-1 ст.10 ПК України місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі).

Згідно до пп.12.3.1 п.12.3 ст.12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пп.12.3.2 п.12.3 ст.12 ПК України при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Підпункт 12.3.3 п.12.3 ст.12 ПК України вказує на те, що копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

Контролюючі органи відповідно до Бюджетного кодексу України подають органам місцевого самоврядування у розрізі джерел доходів звітність: про суми нарахованих та сплачених податків і зборів, суми податкового боргу та надмірно сплачених до місцевих бюджетів податків і зборів на відповідних територіях - щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним; про суми списаного податкового боргу; розстрочені і відстрочені суми податкового боргу і грошових зобов`язань платників податків; суми наданих податкових пільг, включаючи втрати доходів бюджету від їх надання - щокварталу, не пізніше 25 днів після закінчення звітного кварталу.

Зазначена звітність по платниках надається контролюючим органом за запитом органу місцевого самоврядування.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях.

Орган місцевого самоврядування у десятиденний строк з дня затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель направляє в електронній формі до контролюючого органу інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про проведену нормативну грошову оцінку земель.

Підпункт 12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України визначає, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підпункт 12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України зазначає, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Пункт 12.5 ст.12 ПК України каже, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Платники місцевих податків та зборів при визначенні своїх податкових зобов`язань можуть використовувати зведену інформацію, розміщену на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику. Такі платники звільняються від відповідальності у разі, якщо у зведеній інформації, розміщеній на офіційному веб-сайті, виявлено помилку, що містить розбіжності між даними контролюючих органів та даними офіційно оприлюдненого рішення про встановлення місцевих податків та зборів. У такому разі до таких платників податку штрафні санкції та пеня, передбачені цим Кодексом за порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, що спричинені такою помилкою, не застосовуються, підстав для притягнення платника податків та/або його посадових осіб до відповідальності немає.

Пункт 3 розділу ІІ «Прикінцевих положень» Закону України №2245-УШ від 07.12.2017 каже, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно з п.284.2 ст.284 ПК України, якщо право на пільгу у платника виникає протягом року, то він звільняється від сплати податку починаючи з місяця, що настає за місяцем, у якому виникло це право. У разі втрати права на пільгу протягом року податок сплачується починаючи з місяця, що настає за місяцем, у якому втрачено це право.

За змістом наданих до суду першої інстанції рішень Новосанжарської селищної ради сорок першого сесії шостого скликання Новосанжарського району Полтавської області від 10.11.2014 №7/6 «Про внесення змін до рішення 32 сесії від 20.12.2013 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивача по вул. Полтавській, 4» (аркуш справи 101) площа земельної ділянки складає 9023 кв. м; рішення 32 сесії шостого скликання Новосанжарської селищної ради Новосанжарського району Полтавської області від 20.12.2013 (аркуш справи 102) позивач наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель запасу автомобільного транспорту селищної ради в землі для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, площею 1820 кв. м, за адресою вул. Полтавська, 4; копії заяв про надання дозволу про розробку проекту землеустрою з додатками планом земельних ділянок (аркуш справи 113-117).

З огляду на наведені вище обставини, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про те, що розрахунок податкових зобов`язань зроблений без врахування вимог пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, є безпідставним.

Так, колегія суддів, вважає, що ставки земельного податку встановлені рішенням №6 відповідача від 16.01.2018 четвертої позачергової сесії селищної ради сьомого скликання «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на території Новосанжарської селищної ради на 2018 рік» обґрунтовано застосовано під час здійснення розрахунку.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки, оскаржуване податкове повідомлення рішення, яким визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб 18010900 в розмірі 139 448,66 грн, тоді як з позивачем договір оренди укладений не був.

Колегія суддів критично відноситься до пояснень відповідача з цього питання, про те, що податкові повідомлення-рішення формуються в автоматичному режимі в АІС «Податковий блок». Технічна помилка сталась внаслідок того, що в АІС «Податковий блок» у підсистемі «Облік платежів/плата за землю», у підпункті реєстрації типу призначення земельної ділянки вивантажено «Оренда»; замість «Земельної ділянки для нарахування земельного податку» в результаті чого автоматично сформовано податкове повідомлення-рішення з орендної плати за землю з фізичних осіб за кодом платежу 18010900.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що розмір грошового зобов`язання, що підлягає сплаті, визначено як земельний податок.

Вказаний дефект оскаржуваного податкового повідомлення рішення є порушенням принципу юридичної визначеності, який є складовою принципу верховенства права, визначеному в статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У п.п.70-71 Рішення по справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) рішення від 20 жовтня 2011 року, остаточне від 20.01.2012, Європейський Суд зазначив, що аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-1, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-ХІІ, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler V. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal V. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року)».

Положеннями ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено принцип мирного володіння своїм майном, тобто передбачено право кожної фізичної та юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном (п. 44 рішення у справі ІммобіліареСафф проти Італії» заява від № 22774/93 ECHR 1999-V та п. 93 рішення у справі Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» від 25.10.2012, заява від № 71243/01).

Європейський суд наголошує на тому, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, що у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 58 рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/99, ECHR 1999-ІІ; п. 49 рішення у справі ««Україна- Тюмень» проти України» від 22.11.2007, заява № 22603/02, п. 42 рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, заява № 296-А та п. 49-62 рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії» від 10.06.2007, заява від № 48191/99).

З огляду на вищезазначені рішення Європейського суду з прав людини, якими надаються тлумачення та практика застосування положень Конвенції, є формою прецедентного права, що розширює нормативний обсяг Конвенції, встановлюючи нові загальнообов`язкові правила.

Рішенням у справі "Папаміхалопулос та інші проти Греції" (Papamichalopoulos and others v. Creece) (cr. 50) від 31 жовтня 1995 року, п. 34, серія А, N 330-В Європейський суд з прав людини встановив, що рішення, в якому суд визнав порушення, покладає на державу- відповідача правове зобов`язання покласти край цьому порушенню і відшкодувати шкоду за його наслідки таким чином, щоб відновити, наскільки це можливо, становище, що існувало до порушення.

У рішенні у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) суд зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції» [9. Рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, п. 12.], таким чином підкреслюючи верховенство обов`язку відновлення status quo ante.

Той же принцип також підкреслювався у рішенні у справі «Скоццарі та Джунта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Italy): «згідно зі статтею 41 Конвенції ціллю присудження сум справедливої сатисфакції є надання відшкодування виключно за шкоду, якої зазнали відповідні особи, і тією мірою, якою такі події становлять наслідки порушення, яке неможливо виправити у інший спосіб.» [10. Рішення у справі «Скоццарі та Джунта проти Італії» (Scozzari and Giunta v. Italy) [ВП], заяви №№ 39221/98 та 41963/98, п. 250, ECHR 2000VIII].

У справі «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), після ретельного урівноваження інтересів, про які йдеться у справі, та «зазначивши про відсутність інтересів третьої особи або інших перешкод для повернення власності заявниці», суд постановив, щоб заявницю «по можливості, було повернуто у становище, рівноцінне тому, в якому вона перебувала б, якби не було порушено статтю 8 Конвенції та статтю 1 Першого протоколу до неї», та присудив «повне повернення заявниці права власності на квартиру та скасування судового рішення про її виселення». [18. Рішення від 6 грудня 2011 року у справі «Гладишева гроти Росії» (Gladysheva v. Russia), заява № 7097/10, п. 106.]

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблені висновки, які не відповідають обставинам справи, незастосовний закон, який підлягає застосуванню, але зроблені правильні висновки про задоволення позову, тому судове рішення підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позову, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 року по справі № 440/94/19 - змінити з підстав та мотивів задоволення позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді М.І. Гуцал А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 25.09.2019 року