Справа № 200/12313/18-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2019 року справа №200/12313/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Гайдара А.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі №200/12313/18-а (головуючий І інстанції Кочанова П.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівського міського відділу (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення у займаній посаді, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив з врахуванням поновлення строку звернення до суду:

- визнати незаконними дії ГУ МВС України в Донецькій області щодо звільнення позивача з посади заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Костянтинівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району);

- скасувати наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 23.07.2014 року № 277о/с в частини звільнення позивача з посади заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Костянтинівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування міста Костянтинівна та Костянтинівського району;

- зобов`язати ГУ МВС України в Донецькій області поновити позивача на посаді заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Костянтинівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування міста Костянтинівна та Костянтинівського району.

В обґрунтування позову зазначив, що до 28.07.2014 року займав вищезазначену посаду за спеціальним званням капітана міліції.

14.07.2014 року вимушений був піти на лікарняний, про що цього ж дня в телефонному режимі повідомив чергового Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) та співробітників кадрового апарату даного відділу ОВС.

25.07.2014 року закрив лікарняний лист та 28.07.2014 року віддав його до кадрового підрозділу Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) та написав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Разом з рапортом про звільнення також написав рапорт про надання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з ОВС.

Оскільки від`їзжав за кордон попросив трудову книжку, військовий квіток та наказ про звільнення вислати поштою за адресою проживання.

В період до 2018 року повертався до України не більш, ніж на два-три дні, тому не звертався до відповідача з приводу свого звільнення.

Після вересня 2018 року повернувся до України, звернувся до кадрового підрозділу Костянтинівського МВ для отримання трудової книжки, військового квитка та копії наказу про звільнення.

Однак дізнався, що був звільнений не за власним бажанням, а за порушення дисципліни, та не 28.07.2014 року, а 23.07.2014 року.

За результатом письмового звернення до відповідача позивачем отримано копію наказу про звільнення від 23.07.2014 року №277о/с, який вважає незаконним.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року в задоволені позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення, прийняти постанову, якою задовольнити позов.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Вважає, що довідку прикордонної служби України про перетин державного кордону позивачем не можна вважати належним доказом, оскільки її дані про виїзд позивача за межі України 07.07.2014 року та в`їзд в Україну 23.12.2018 року спростовуються тим, що у серпні 2018 року позивач знаходився на території України та оформлював документи щодо виписки-прописки. Крім цього 07.07.2017 року позивач отримував у м. Костянтинівці біометричний паспорт.

Також є неналежним доказом розписка дружини позивача про отримання військового квітка та трудової книжки, оскільки дружина заперечує факт написання розписки. При цьому є незмістовою позиція суду першої інстанції щодо розписки, оскільки судом було поновлено позивачу строк звернення до суду з цим позовом.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ в період з 18.09.2000 року до 23.07.2014 року у Костянтинівському МВ (з обслуговування м.Костянтинівка та Костянтинівському районі) ГУ МВС України в Донецькій області, працював на посаді заступника начальника ізолятору тимчасово затриманих та взятих під варту осіб з 17.06.2011 року до 23.07.2014 року (а.с.41)

14.07.2014 року рапортом т.в.о. заступника начальника УКЗ-начальник ВІОС УКЗ ГУМВС України в Донецькій області полковником міліції повідомлено начальника ГУ МВС України в Донецькій області про невихід окремих працівників з червня 2014 року на службу, зокрема Костянтинівського МВ (а.с.52). В рапорті зазначено про доцільність організування за цим фактом службового розслідування.

Службовим розслідуванням за фактом невиходу на службу окремих працівників з червня 2014 року, в тому числі і ОСОБА_1 , встановлено, що з червня 2014 року до теперішнього часу деякі працівники, зокрема, заступник начальника ІТТ Костянтинівського МВ (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) капітан міліції ОСОБА_1 не виходить на службу, грубо порушуючи вимоги п.1 ст.10 Закону України «Про міліцію», ст.ст.7,8 Дисциплінарного статуту ОВС України, п.п.1.2, 2.2, 4.1 (розділ III) Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України №155-2012 р. в частині обов`язкового дотримання чинного законодавства України. Будь-які відомості, документи, які б підтверджували законність та поважність причин відсутності працівників, зокрема, позивача на службі, відсутні.

Також, у висновку зазначено, що з метою встановлення причин відсутності на службі, вказаним працівникам керівництвом органів запропоновано дати письмові пояснення, але до ГУМВС в області будь-які пояснення не надійшли.

За висновком службового розслідування запропоновано звільнити з органів внутрішніх справ працівників ГУ МВС в області, зокрема, заступника начальника ІТТ Костянтинівського МВ (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) капітана міліції ОСОБА_1 за особисту недисциплінованість, ігнорування вимог ст.10 Закону України «Про міліцію», ст.7,8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV, порушення Присяги працівника органів внутрішніх справ України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 №382, п.п.1.2, 2.2, 4.1 (розділ III) правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України №155-2012 р., що виразилося в невиході на службу без поважних причин з червня 2014 року до теперішнього часу. (а.с.53-58)

Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 17 липня 2014 року №1345 звільнено з органів внутрішніх справ працівників ГУМВС в області: зокрема, заступника начальника ІТТ Костянтинівського МВ (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) капітана міліції ОСОБА_1 за особисту недисциплінованість, порушення вимог ст.10 Закону України «Про міліцію», ст.7, 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV, порушення Присяги працівника органів внутрішніх справ України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 №382, п.п.1.2, 2.2, 4.1 (розділ III) правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України №155-2012 р., що виразилося в невиході на службу без поважних причин з червня 2014 року до теперішнього часу. (а.с.46-51)

Витяг з наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 23.07.2014 року № 277о/с свідчить про звільнення з органів внутрішніх справ у запас (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) капітана міліції ОСОБА_1 (М-024193)- заступника начальника ізолятора тимчасового тримання затримання та взятих під варту осіб Костянтинівського міського відділу (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) з 23 липня 2014 року. Вислуга років на 17 липня 2014 року складає: 14 років 08 місяців 10 днів. Підстава: наказ Головного управління МВС в області від 17.07.2014 року №1345 (а.с.7)

Листом від 24.10.2018 року №193зі/лк, Головне управління МВС України в Донецькій області повідомило позивача за його зверненням про звільнення з органів внутрішніх справ наказом ГУМВС України в Донецькій області від 23.07.2014 №277 о/с за п.64 «є» (за порушення дисципліни).

Запропоновано позивачу для здійснення повного розрахунку при звільненні, отримання трудової книжки та військового квітка особисто прибути до ліквідаційної комісії Костянтинівського міського відділу. До листа було додано витяг з наказу від 23.07.2014 року № 277 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ (а.с.6)

В матеріалах справи міститься розписка дружини позивача від 28.07.2014 року про отримання у відділі кадрів Костянтинівського МВ військового квітка та трудової книжки ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження надання ним рапорту про звільнення та лікарняного листа, тому висновки службового розслідування відповідають фактичним обставинам справи, а дії позивача не відповідають вимогам ст.10 ЗУ «Про міліцію» в частині додержання обов`язків ОСОБА_1 .

Оцінка суду.

На підставі ст..47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму ВАСУ від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач безпосередньо отримав витяг з наказу про звільнення поштою на початку листопада 2018 року (а.с.6-8), а позовна заява подана ОСОБА_1 до суду 07.11.2018 року (а.с.9).

Відповідно, строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

На підставі викладеного суд не приймає доводи апелянта про незмістовність позиції суду першої інстанції стосовно оцінки розписки дружини позивача про отримання військового квітка та трудової книжки, оскільки місячний строк звернення до суду з позовами про звільнення з публічної служби, відповідно до приписів вищезазначених нормативно-правових актів, відраховується із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто, суд першої інстанції, поновлюючи строк звернення до суду ОСОБА_1 , прийняв до уваги, що копію наказу про звільнення позивач отримав в листопаді 2018 року, тоді як за розпискою від 28.07.2014 року документи не отримувалися позивачем особисто.

Стосовно звільнення позивача суд зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про міліцію» ( в редакції чинній на момент спірних правовідносин), міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов`язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Згідно з Присягою працівника органів внутрішніх справ України, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.1991 року № 382, працівник міліції бере на себе зобов`язання завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства.

Частиною 1 статті 18 Закону Закон № 565-XII порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за порушення дисципліни, вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63-65 Положення.

Відповідно до підпункту є пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Визначення службової дисципліни міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту та означає дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.

За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Дисциплінарного статуту.

Зокрема, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Визначення дисциплінарного проступку міститься у статті 2 Дисциплінарного статуту та означає невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Наказом МВС України від 12 березня 2013 року № 230, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2013 року №541/23073, затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція).

Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Відповідно підпункту 2.2.1 пункту 2.2 Інструкції службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі: невиконання або неналежного виконання особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Згідно пунктів 5.2-5.4 Інструкції початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.

Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі - висновок службового розслідування).

Якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Як встановлено матеріалами службового розслідування ОСОБА_1 , заступник начальника ІТТ Костянтинівського МВ (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району) з червня 2014 року до теперішнього часу (14.07.2014 року) не виходив на службу без поважних причин. Не надав будь-яких документів, відомостей, які б підтвердили законність та поважність причин відсутності на службі.

Підставою звільнення ОСОБА_1 із займаної посади слугував висновок службового розслідування, затверджений 17 липня 2014 року начальником ГУМВС України в Донецькій області, в якому встановлено грубе порушення позивачем службової дисципліни, яке полягає в невиході на службу без поважних причин з червня 2014 року під час проведення АТО.

Вказані обставини позивачем не спростовано, навпаки, в мотивуванній частині свого позову ОСОБА_1 підтверджує факт неприбуття на службу з 14.07.2014 року по 28.07.2014 року внаслідок знаходження на лікарняному. Також відсутність у визначений період часу позивача на службі підтверджена довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 26.03.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 виїхав з території України 07.07.2014 року. (а.с.152)

Доводи позивача щодо поважності причин неприбуття ним на службу обґрунтовані тимчасовою непрацездатностю з 14.07.2014 року по 28.07.2014 року та наданням лікарняного до кадрового підрозділу Костянтинівського МВ (з обслуговування міста Костянтинівка та Костянтинівського району. На підтвердження перебування на лікарняному позивачем надано копію медичної картки (а.с.200-205 т.1) З приводу цих доводів суд зазначає наступне.

Згідно з п.п.2.1., 2.3., 2.6., 2.7. Порядку звільнення від службових обов`язків через тимчасову непрацездатність осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ і військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, затвердженого МВС України від 27.01.2004 №851/Пв, видача документів про звільнення від службових обов`язків особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ і військовослужбовцям внутрішніх військ, крім військовослужбовців дійсної строкової служби внутрішніх військ) у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності проводиться лікувально-профілактичними закладами МВС України, а також державними та комунальними закладами охорони здоров`я України.

Тимчасова непрацездатність працівників внаслідок захворювання, поранення, контузії, травми або каліцтва незалежно від обставин, за яких вони отримані, підтверджується в лікувально-профілактичних закладах МВС України листком звільнення від службових обов`язків через тимчасову непрацездатність або довідкою лікаря (фельдшера) військової частини. Про необхідність лікування у закладах охорони здоров`я інших центральних та місцевих органів виконавчої влади (крім випадків коли необхідна екстрена госпіталізація) працівник повідомляє безпосереднього начальника (командира) рапортом, який візується дільничним терапевтом амбулаторно-поліклінічного закладу органів внутрішніх справ при наявності його в даному населеному пункті.

Документи, що засвідчують непрацездатність, видані державними та комунальними закладами охорони здоров`я, підлягають реєстрації в амбулаторно-поліклінічних закладах МВС України при наявності їх в даному населеному пункті або в медичному пункті військової частини протягом однієї доби після закінчення лікування. Після відновлення працездатності в листку звільнення від служби зазначається дата виходу на службу. В зазначений строк працівник зобов`язаний пред`явити безпосередньому начальнику листок звільнення від служби.

На підставі викладеного, суд зазначає, що позивач в разі тимчасової непрацездатності незалежно від обставин, за яких вона отримана, повинен був звернутися до лікувально-профілактичних закладів МВС України, та саме листок звільнення від службових обов`язків через тимчасову непрацездатність, а не записи в медичній картці, є належним доказом перебування позивача на лікарняному.

На підставі викладеного, а також в звязку з наявними в матеріалах справи доказами, що позивач 07.07.2014 року перетнув державний кордон України у пункті пропуску Велика Писарівка, який знаходиться на кордоні з Росією, суд підтримує висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо перебування з 14.07.2014 року на лікарняному та його закриття 25.07.2014 року.

Зазначене також свідчить про об`єктивні причини своєчасного неповідомлення відповідачем ОСОБА_1 про проведення відносно нього службового розслідування, що сталися не з вини відповідача, а саме відсутністю позивача на території України та неповідомлення керівництву позивачем свого місця перебування як до, так і під час проведення службового розслідування.

Суд не приймає доводи апелянта, що довідка прикордонної служби не є належним доказом його виїзду-в`їзду на територію України, що дані цієї довідки спростовуються фактом отримання позивачем, перебуваючи на території України, закордонного паспорту 07.07.2017 року № НОМЕР_1 , тимчасового посвідчення 20.09.2018 року, оскільки зазначені документи, навпаки, підтверджують, що позивач виїхав за межі України по закордонному паспорту 07.07.2014 року серії НОМЕР_2 , у невстановлений спосіб повернувся до України, отримав новий закордонний паспорт 07.07.2017 року №000706379 та за ним знову виїхав за межі України.

Згідно п. 62 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в редакції на час спірних правовідносин) Звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України Про військовий обов`язок і військову службу для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України Про військовий обов`язок і військову службу для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

При цьому, служба в ОВС (прийом, проходження, звільнення) відбувається виключно на підставі рапортів, що передбачено Положенням №114.

В Інструкції з оформлення документів у системі МВС України, затвердженої наказом МВС України від 27.07.2012 року № 650 зазначено, що рапорт - це письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання.

Згідно п. 68 Положення особи, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Позивач зазначає, що з рапортом про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням він звернувся 28.07.2014 року.

Між тим це твердження спростовується вищезазначеними доказами, а саме виїздом позивача за межі України 07.07.2014 року.

Крім цього, якщо позивач подав рапорт 28.07.2014 року про звільнення за власним бажанням, він повинен був, відповідно до п.68 Положення, виходити на службу протягом ще трьох місяців до дня звільнення.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем належними доказами факту подання рапорту про звільнення за власним бажанням 28.07.2014 року.

Крім цього, подання рапорту 28.07.2014 року про звільнення за власним бажанням не спростовує наказу про звільнення позивача за порушення дисциплини наказом від 23.07.2014 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції звільнення зі служби працівників органів внутрішніх справ може здійснюватися лише на підставах, передбачених законом, під якими розуміють такі життєві обставини, що законодавчо визначаються як юридичні факти для припинення служби. Сама по собі наявність зазначеної в законі підстави не припиняє службових (трудових) відносин, необхідним є певний юридичний акт - дія відповідної особи (наказ керівника, рапорт працівника), що відображає волю (ініціативу) сторін щодо припинення служби.

Процедура звільнення з органів внутрішніх справ складається з 3 стадій: ухвалення рішення про звільнення, оформлення і узгодження документу на звільнення та оформлення факту припинення відносин з органом внутрішніх справ.

Важливою ознакою, що характеризує поняття звільнення є волевиявленням співробітника, спрямоване на припинення служби.

Як зазначає позивач, в період до 2018 року він приїжджав до України не більше чим на два-три дні, проте не звертався до Костянтинівського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області протягом тривалого часу (майже 4 роки), не вчиняв будь-яких дій для відновлення свого порушеного права, як він вважає на зайняття відповідної посади.

За таких обставин, суд вважає, що висновки службового розслідування відповідають фактичним обставинам справи, а дії позивача не відповідають вимогам статті 10 Закону України "Про міліцію", в якій визначені основні обов`язки міліції.

Текст присяги працівника внутрішніх справ України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року № 382, свідчить, що кожний працівник органів внутрішніх справ України, який склав таку присягу, вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України: поклявся завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю; присягнув з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ, поклявся мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров`я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок.

Визначення дисциплінарного проступку міститься в статті 2 Дисциплінарного статуту та означає невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Підсумовуючи викладене суд погоджує висновок суду першої інстанції про несумісність вчинення позивачем протиправного діяння - невихід на службу протягом тривалого часу без поважних причин, неповідомлення причин невиходу, - з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Вчинення такого діяння суперечить змісту Присяги працівників внутрішніх справ, оскільки підриває довіру громадян як до працівників міліції, так і до органів внутрішніх справ в цілому, принижує їх авторитет.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що своїми діями, які знайшли відображення у висновку службового розслідування, позивачем порушено Присягу працівника внутрішніх справ України, що робить неможливим його подальшу службу в органах внутрішніх справ.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі №200/12313/18-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі №200/12313/18-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 24 вересня 2019 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2019 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв