Справа № 620/1094/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1094/19 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» 40375,00 грн адміністративно-господарських санкцій та 48, 46 грн пені.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю, при цьому, суд виходив з того, що відповідачем помилково пов`язано виникнення обов`язку щодо подання звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» до центру зайнятості ,саме, з моментом внесення змін до штатного розпису, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що з початку року на підприємстві працювало менше 8 осіб.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи обґрунтовує тим, що на роботодавця покладається обов`язок лише щодо створення робочих місць для інвалідів відповідно до нормативу та подання інформації про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу Державної служби зайнятості і не покладається обов`язок здійснювати пошук працівника з інвалідністю самостійно.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі. Вказує, що своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньообліковій чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, що в свою чергу не було виконано відповідачем.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2019 року відповідач подав до Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою № 10-ПІ, затвердженою Наказом Міністерства праці України від 10.02.2007 № 42, з якого вбачається, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» становила - 12 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників - 969 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 80750, 00 грн.

На думку позивача, відповідач в порушення норм ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не працевлаштував однієї особи з інвалідністю, а тому, відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю було нараховано адміністративно-господарські санкції в розмірі половини середньорічної заробітної плати штатного працівника в сумі 40 375, 00 грн., про що його було повідомлено листом № 03-188/323 від 26.02.2019.

Враховуючи несплату відповідачем вказаних санкцій, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення в судовому порядку.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XІI (далі - Закон № 875-XІI) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 Закону № 875-XІI встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини першої статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині першій статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-ХІІ.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Так, відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31 січня 2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

При цьому, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-ХІІ.

Однак на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 в справі № 820/2249/17 та від 05.03.2019 в справі № 815/2562/17.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 28 вересня 2018 року № 41 внесено зміни до штатного розпису Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер», згідно якого:

- введено 1 посаду «тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва», код за ДК 003:2010 -8331;

- введено 1 посаду «сторож», код за ДК 003:2010 -9152;

- виведено зі штатного розпису посаду «керуючий відділенням», код за ДК 003:2010 -1221.2;

- виведено зі штатного розпису посаду «комірника», код за ДК 003:2010 -9411.

Відтак, відповідач пов`язує виникнення обов`язку щодо подання звітності з введенням в дію оновленого штатного розпису, тобто з 01.10.2018.

Колегія суддів не приймає такі твердження і погоджує висновок, викладений в оскаржуваному судовому рішенні про наявність ознак правопорушення у сфері господарювання з боку відповідача, оскільки обов`язок підприємства щодо створення нормативу робочого місця для працевлаштування інвалідів у кількості одного робочого місця виникає з моменту, коли кількість штатних працівників на підприємстві складає більше 8 осіб.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15 серпня 2019 року в справі № 812/579/17.

Відповідно до наказу відповідача від 28 вересня 2018 року № 41, кількість посад залишилась незмінною, та відповідно до штатного розпису товариства складає 13 одиниць.

При цьому, доказів на підтвердження того, що з 01.01.2018 по 28.09.2018 на підприємстві працювало менше 8 осіб матеріали справи не містять.

Вказані обставини дають підстави для висновку про невиконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, встановлених статтею 19 Закону № 875-XІI, неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць в товаристві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

При цьому, суд знаходить слушними твердження позивача, що своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньообліковій чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржуване рішення суд першої інстанції постановив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені у скарзі міркування та твердження не спростовують правильності висновків суду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкор-Агро Сівер» - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова