Справа № 300/758/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8743/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Запотічного І.І., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 300/758/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення(рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Панікар І.В. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 08.08.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - також відповідач, ГУ ПФУ, пенсійний орган) про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 рокув задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач,який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятимз порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує неправомірністю зменшення відповідачем розміру виплати передбачених законодавством доплат для учасників бойових дій.

Справа розглядалась в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Правом на подання до апеляційного суду письмового відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скаргапідлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено,що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та отримує пенсію за вислугою років на підставі Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Позивач перебуває на пенсійному обліку у ГУ ПФУ.

Станом на 01.12.2017 року згідно відповідного протоколу за пенсійною справою позивача останньому нараховано пенсію в загальному розмірі 3573,88 грн., до складу якої, крім інших виплат, як учаснику бойових дій включені підвищення до пенсії на 363 грн. та цільова грошова допомога на прожиття в розмірі 40 грн.

Відповідно до протоколу за пенсійною справою позивача від 01.012018 року ОСОБА_1 здійснений перерахунок пенсії, загальний розмір її після перерахунку,з врахуванням підвищення до пенсії (363 грн.) та грошової допомоги на прожиття (40 грн.) як учаснику бойових дій, склав 7879 грн.

Однак дана сума, з врахуванням поетапного підвищення пенсійних виплат особам, які отримують пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ, виплачувалася не повністю, а тільки в розмірі 5708,44 грн. щомісячно

Відповідно до протоколу за пенсійною справою позивача від 01.01.2019 року позивачу знову здійснений перерахунок пенсії, загальний розмір якої після перерахунку склав 7890,25 грн. До даної суми включені виплати як учаснику бойових дій підвищення до пенсії в розмірі 374,25 грн. та грошової допомоги на прожиття в розмірі 40 грн.

Станом на час звернення позивача до суду з даним позовом виплата перерахованої позивачу пенсії у 2019 році щомісячно здійснювалася в розмірі 6804,97 грн., оскільки пенсійним органом застосоване поетапне збільшення перерахованих пенсій особам, які отримують пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Зазначені обставини справи підтверджуються наявними у справі доказами, сторонами не заперечувалися і визнаються відповідачем у запереченнях на позов, які наявні в матеріалах справи.

Спір у справі виник щодо неповної, на думку позивача, виплати йому як учаснику бойових дій передбачених відповідними законодавчими нормами підвищення до пенсії та грошової допомоги на прожиття, починаючи з 01.01.2018 року, внаслідок неправомірно включення відповідачем даних виплат до тих пенсійних виплат, які підлягали поетапному збільшенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, щовідповідач при перерахунку пенсії позивачу керувався виключно чинним законодавством України. Тому підстави для визнання протиправними таких дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відсутні.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції хибними та погоджується з позицією позивача, з огляду на наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2 даного Положення передбачено, що Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно пункту 7 того ж Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Таким чином, відповідач, як територіальний орган Пенсійного фонду України зобов`язаний при обрахунку та виплаті пенсій особам, які перебувають у нього на обліку суворо дотримуватися вимог відповідних законодавчих та підзаконних актів.

Відповідно до частини четвертої статті 64 Закону № 2262-ХІІ усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядкута розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Відповідно до частини 3 статті 51 Закону № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв`язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) визначений новий порядок обрахунку посадових окладів, окладів за військовими званнями відповідно до затверджених тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів.

21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103).

В запереченнях на позов Управління ПФУ посилається на те, що при перерахунку та виплаті пенсії позивачу діяло у відповідності до положень Закону № 2262-ХІІ та Постанови № 103.

Однак, матеріали справи свідчать про те, що пенсійний орган не дотримався визначеного Постановою № 103 порядку перерахунку пенсій особам, до яких належить позивач.

Так, відповідно до пунктів 1, 2 Постанови № 103 (чинних на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінетом Міністрів прийнято рішення про перерахунок пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ, з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби, що визначені станом на 1 березня 2018 р. відповідно до Постанови № 704.

Виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 р. у таких розмірах:

з 1 січня 2018 р. - 50 відсотків;

з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - 75 відсотків;

з 1 січня 2020 р. - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.

Таким чином, аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що визначені законом підвищення до пенсії, додаткові пенсії, цільова грошова допомога не підлягають включенню до суми перерахованої пенсії, виплата якої у збільшеному розмірі мала здійснюватися поетапно. Такі підвищення, додаткові пенсії, цільова грошова допомога підлягають виплаті в безумовному порядку в повному розмірі.

Нараховане позивачу як учаснику бойових дій підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (363 грн. у 2018 році, 374,25 грн. у 2019 році) передбачене частиною четвертою статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Нарахована позивачу як учаснику бойових дій цільова грошова допомога на прожиття в розмірі 40 грн. передбачена статтею 1 Закону України від 16.03.2004 року № 1603-IV «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни».

Разом з тим, як вбачається з досліджених судом протоколів про перерахунок пенсії позивачу, відповідач, всупереч законодавчим нормам та Постанови № 103, до суми пенсії, яка підлягала виплаті у розмірах, передбачених пунктом другим Постанови № 103, протиправно включив нараховані ОСОБА_1 зазначені вище підвищення до пенсії та цільову грошову допомогу, після чого до всієї суми перерахованої пенсії (з урахуванням підвищення до пенсії та цільової грошової допомоги) застосував формулу її поетапного збільшення, передбачену пунктом другим Постанови № 103.

Внаслідок таких протиправних дій передбачені законами підвищення до пенсії та цільова грошова допомога у 2018-2019 роках виплачувалися позивачу не в повному обсязі.

Разом з тим, не можна погодитися з доводами позивача, що недоплата даних сум складала у 2018 році 50%, а у 2019 році - 25%, оскільки лише частина вказаних сум включалася до різниці між перерахованою позивачу пенсією та пенсією до перерахунку (саме до цієї різниці застосовувалася формула відсоткового поетапного збільшення перерахованої пенсії). Інша частина, не включена до зазначеної різниці, виплачувалася повністю.

В той же час, не викликає сумніву та обставина, що при правильному, з дотриманням законодавчих вимог, перерахунку пенсії позивачу така пенсія мала б вищий розмір.

Так, як вбачається із покладених в основу перерахунку пенсії позивачу вихідних даних, які не заперечуються сторонами, вбачається, що основний розмір пенсії позивачу після перерахунку станом на 01.01.2018 року склав 7476 грн., і саме до цієї суми мала бути застосована формула поетапного збільшення виплачуваної пенсії позивачу, визначена пунктом другим Постанови № 103.

Різниця між даною сумою і попереднім розміром пенсії позивача (3537,88 грн.) складає 3938,12 грн.

Попередній розмір пенсії мав виплачуватися в повному розміру, а різниця (3938,12 грн.) - у 2018 році мала виплачуватися у розмірі 50% (що становить 1969,06 грн), у 2019 році - 75% (2953,59 грн.).

Таким чином, у 2018 році розмір пенсії, яку мав отримувати позивач мала становити 5909,94 грн. (3537,88 грн. попереднього розміру пенсії + 1969,06 грн. (50% різниці) + 363 грн. підвищення + 40 грн. цільової грошової допомоги на прожиття).

У 2019 році розмір пенсії позивача мав становити 6905,72 грн. (3537,88 грн. попереднього розміру пенсії + 2953,59 грн. (75% різниці) + 374,25 грн. підвищення + 40 грн. цільової грошової допомоги на прожиття).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, пенсійний орган нарахував та виплачував позивачу пенсію у 2018 році в розмірі 5708,44 грн., у 2019 році - 6804,97 грн., тобто в менших, ніж повинен був, розмірах.

Вирішуючи дану справу, апеляційний суд враховує, що відповідно до частин першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається із наведених вище обґрунтувань, у спірних правовідносинах ГУ ПФУ не дотрималося передбачених частиною 2 статті 2 КАС України вимог.

Крім того, колегія суддів доречним вважає застосування у даному випадку висновків Європейського суду з прав людини (далі - також Суд, ЄСПЛ).

Так, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, як зазначив ЄСПЛ в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09).

Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (CapitalBank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

Європейський суд з прав людини у Рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Рішення від 26.09.2014 року) зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (п. 34).

Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (п. 35).

У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) Європейський суд з прав людини зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, interalia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В розумінні Протоколу № 1 до Конвенції внаслідок неотримання пенсійних виплат, на отримання яких мав законні сподівання позивач, було порушене охоронюване Конвенцією право ОСОБА_1 на захист від незаконних посягань на його майно.

У Справі «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04) Суд зазначив: Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.п. 70, 71).

Колегія суддів вважає, що невірно визначивши розмір пенсії позивачу, відповідач, як представник органу виконавчої влади, порушив таку складову верховенства права, як належне урядування.

Вирішуючи питання про належний спосіб захисту порушених відповідачем прав позивача, апеляційний суд вважає, що таким буде визнання протиправними дій ГУ ПФУ щодо неповного нарахування належних до виплати позивачу сум та зобов`язання здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з врахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині рішення суду, оскільки запропонований позивачем спосіб захисту його порушеного права не відповідає встановленим судом обставинам справи.

Відтак, апеляційна скарга та позов підлягають саме частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Підстав для вирішення питання про судові витрати у справі не встановлено.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 370 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 300/758/19 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо виплати в неповному розмірі ОСОБА_1 з 01.01.2018 року підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, передбаченого частиною четвертою статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та цільової грошової допомоги на прожиття в розмірі 40 грн., передбаченої статтею 1 Закону України від 16.03.2004 року № 1603-IV «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни».

Зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести з 01.01.2018 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , включивши до перерахованої та виплачуваної на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» пенсії підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, передбачене частиною четвертою статті 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цільову грошову допомогу на прожиття в розмірі 40 грн., передбачену статтею 1 Закону України від 16.03.2004 року № 1603-IV «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни», в повному розмірі,та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за період з 01.01.2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді І. І. Запотічний
З. М. Матковська