Справа № 640/652/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 вересня 2019 року № 640/652/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., за участі секретаря судового засідання Щербань Є.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кшемінської Ю.І. (довіреність від 16.07.2019 року №2016/109/03/26-2019), вирішивши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Київській області
прозобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі також - відповідач, ГУ НП в Київській області) з вимогами :

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі 42 378 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення 19 372 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції 13 167 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що наказом ГУ НП в Київській області від 12.10.2018 року на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року у справі №826/6219/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації з 23.03.2018 року та тим же наказом звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію».

Водночас, відповідачем не проведено повного розрахунку позивача при звільненні 12.10.2018 року, що на думку позивача, є грубим порушенням частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України.

Так, відповідачем не виплачено суму за вимушений прогул з 23.03.2018 року по 12.10.2018 року, затримано виплату розрахунку при звільненні з 12.10.2018 року по день звернення до суду із цим позовом, не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, чим відповідачем, зокрема, спричинено позивачу моральну шкоду у вигляді приниження честі та гідності останнього та ділової репутації.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Через канцелярію суду 18.02.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

ГУ НП в Київській області проти позову заперечує з тих підстав, що у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року у справі №826/6219/18, на підставі якого ОСОБА_1 поновлено на посаді в поліції, питання стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішено, з огляду на що, таку суму позивачу відповідачем не виплачено.

Водночас, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено суму одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивача (три роки), що дорівнює 8 975,82 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач також заперечує, оскільки позивачем, на його думку, не наведено підстав та доказів, які б підтвердили зв`язок між шкодою, яку відчуває позивач, та діями відповідача.

Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Через канцелярію суду 21.02.2019 року позивачем подано відповідь на відзив.

Через канцелярію суду 13.03.2019 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення Верховним Судом адміністративної справи №640/6219/18, як такої, що тісно пов`язана із предметом спору у справі №640/652/19.

Через канцелярію суду 23.04.2019 року надійшла заява позивача з проханням відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, оскільки постановою Верховного Суду 25.03.2019 року адміністративну справу №826/6219/18 вирішено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2019 року у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Київській області про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2019 року постановлено перейти до розгляду справи №640/652/19 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 26.09.2019 року. Витребувано у Головного управління Національної поліції у Київській області підтверджуючі документи, в яких зазначено дати здійснення виплати ОСОБА_1 розрахунку при звільненні, а саме сум, вказаних у Довідці про здійснення розрахунків при звільненні від 11.02.2019 року №114 та Інформаційній довідці про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейському ОСОБА_1 . Витребувані документи зобов`язано надати до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва (01051, м. Київ, вул. Болбочана Петра, 8, корпус А) у строк до 23.09.2019 року. Попереджено Головне управління Національної поліції у Київській області, що згідно з частиною восьмою статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, визначені цим Кодексом.

Через канцелярію суду 23.09.2019 року відповідачем подано клопотання про долучення доказів, витребуваних судом.

У судове засідання 26.09.2019 року прибули позивач та представник відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритому судовому засіданні 26.09.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року у справі №826/6219/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 року та постовою Верховного Суду від 25.03.2019 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити

дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 22.03.2018 року №161 о/с «По особовому складу». Поновлено капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області з 23.03.2018 року. В решті позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання цього рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області.

Наказом ГУ НП у Київській області від 12.10.2018 року №523 о/с поновлено капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області, 23.03.2018 року та на підставі пункту 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області, звільнено 12.10.2018 року на підставі рапорту ОСОБА_1 від 12.10.2018 року, свідоцтва про хворобу №182/Зв, виданого військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області» 19.03.2018 року.

Відповідно до цього наказу, станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 18 років 00 місяців 23 дні; вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції 03 роки 04 місяці 12 дні; вислуга років на пільгових умовах 02 роки 03 місяці 09 днів, усього вислуги років 20 років 04 місяці 02 дні. Кількість невикористаних днів щорічної відпустки у році звільнення - 24.

Відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у Київській області від 11.02.2019 року №253/109/29/1-19 про надання інформації стосовно грошового забезпечення ОСОБА_1 , встановлено, що: «…грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2018 року по 11.10.2018 року ОСОБА_1 не виплачувалося, оскільки у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року по адміністративній справі за №826/6219/18 за його позовом до Головного управління зазначене питання не було врегульовано.

З огляду на питання у позовній заяві ОСОБА_1 , слід зазначити, що одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції, передбачена статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» була виплачена йому в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби (3 роки) відповідно до наказу Головного управління від 12.10.2018 № 523 о/с в листопаді 2018 року на суму 8 975,82 грн. Інформація про виплату зазначеної допомоги додається.

Звернень ОСОБА_1 з питань виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку до канцелярії УФЗБО Головного управління не надходило.».

Вважаючи, що відповідачем не виплачено суму за вимушений прогул з 23.03.2018 року по 12.10.2018 року, затримано виплату розрахунку при звільненні з 12.10.2018 року по день звернення до суду із цим позовом, не виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, чим відповідачем, зокрема, спричинено позивачу моральну шкоду у вигляді приниження честі та гідності останнього та ділової репутації, порушивши положення Кодексу законів про працю України, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Закону України «Про Національну поліцію», позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини врегульовано Кодексом законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-VIII (із змінами і доповненнями) (далі також - КЗпП України), Законом України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №2262), Законом України від 23.12.2015 року №901-VIII «Про Національну поліцію» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №901) та постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі також - Порядок №100).

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року у справі №826/6219/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 року та постовою Верховного Суду від 25.03.2019 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання незаконними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 22.03.2018 року №161 о/с «По особовому складу». Поновлено капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області з 23.03.2018 року. В решті позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання цього рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора архівного відділу управління режиму та технічного захисту інформації Головного управління Національної поліції в Київській області.

Водночас, судом не вирішено питання про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду на що, із відповідною позовною вимогою позивач звернувся до суду у межах адміністративної справи №640/652/19.

Відповідачем такий розрахунок також не здійснено.

Суд звертає увагу, що позивачем сформульовано цю вимогу у наступній редакції: «стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі 42 378 грн.», що відповідає обґрунтуванням, викладеним у позовній заяві щодо невиплати позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, вирішуючи цю позовну вимогу, суд дійшов наступних висновків.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно пункту 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за №669/28799, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Судом встановлено, що наказом ГУ НП в Київській області від 22.03.2018 року №161 о/с позивача звільнено з займаної посади та поновлено на посаді рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2018 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає 188 дні та обраховується, починаючи з дня звільнення - з 22.03.2018 року по 25.09.2019 року (дата ухвалення рішення судом першої інстанції). При цьому, визначаючись щодо тривалості вимушеного прогулу позивача, суд виходить з кількості календарних днів, що минули за період з 22.03.2018 року по 25.09.2019 року.

Як вбачається з довідки про доходи від 11.02.2019 року №113, заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (січень-лютий 2018 року) становить 17 292, 97 грн.

Так, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 298,15 грн. (17 292,97 / 58 к.д. за період січень-лютий 2018 року).

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 188 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 298,15 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 188 к.д. = 56 052,20 грн., який підлягає стягненню на його користь з Головного управління Національної поліції в Київській області.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з ГУ НП у Київській області на користь позивача заборгованоті по заробітній платі 42 378 грн., оскільки сума, що підлягає до виплати відповідачем за час вимушеного прогулу, обрахована позивачем самостійно, не відповідає розрахункам відповідно до Постанови №100.

Крім іншого, суд, з метою ефективного захисту прав позивача в цій частині позовних вимог вважає за доцільним викласти її в резолютивній частині цього рішення в наступній редакції: «Стягнути з Головного управління Національної поліції у Київській області () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56 052,20 грн. (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят дві грн. 20 коп.) за період з 22.03.2018 року по 25.09.2019 року (дата ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/6219/18)».

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За встановлених обставин суд вважає за необхідне допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ НП у Київській області на користь позивача грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції 13 167 грн., суд зазначає наступне.

Законом №2262 визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2262 особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до долученої відповідачем до матеріалів справи копії Інформаційної довідки про видачу одноразової грошової допомоги при звільнені поліцейським, старшому інспектору архівного відділу УРТЗІ ОСОБА_1 нараховано одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (3 роки) у розмірі 9 112, 50 грн. та виплачено позивачу з утриманням податків на доходи фізичних осіб (1640, 25 грн.) та військового збору (136, 68 грн.) у розмірі 8 975, 82 грн.

Крім іншого, позивачем у відповіді на відзив підтверджено надходження на його розрахунковий рахунок коштів у сумі 8 975,82 грн.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем виконано обов`язок щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивачу.

Щодо виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем (8 975,82 грн.) та розрахованої самостійно суми позивачем, яка, на його думку, підлягала сплаті (13 167,24 грн.), суд зазначає наступне.

Здійснюючи розрахунок самостійно, позивачем застосовано показник середньомісячного грошового забезпечення, яке, відповідно до довідки від 11.02.2019 року №113, підлягає нарахуванню (без утримання податків та зборів) та дорівнює 8 778,16 грн., з огляду на що 50 відсотків від цього середньомісячного забезпечення складає 4 389,08 грн.

Так, позивач дійшов висновку, що повинен отримати суму одноразового грошового забезпечення при звільненні у розмірі 13 167,24 грн., помноживши три повних календарних роки служби у поліції на показник 50 відсотків від середньомісячного забезпечення, який дорівнює 4 389,08 грн.

Водночас, суд не погоджується із таким розрахунком позивача у зв`язку з тим, що останнім застосовано показник середньомісячного забезпечення, в той час, як частиною першою статті 9 Закону №2262 передбачено застосування показника місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частин першої, другої статті 94 Закону №901 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Так, порядок та умови визначення критеріїв виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799.

Відповідно до пунктів 3 та 23 цього Порядку грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до довідки від 11.02.2019 року №113 посадовий оклад позивача складає 2700 грн., оклад за спец. званням - 1 800 грн., надбавка за стаж служби в поліції - 1 575, 00 грн.

Так, місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 , старшого інспектора архівного відділу УРТЗІ складає 6 075,00 грн.

50 відсотків від місячного грошового забезпечення у розмірі 6 075,00 грн. дорівнює 3037,50 грн.

Відповідно до наказу ГУ НП у Київській області від 12.10.2018 року №523 о/с, станом на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції складає 03 роки 04 місяці 12 дні.

Отже, з розрахунку 3 037,50 грн. Х 3 повних календарних років вислуги, сума одноразової грошової допомоги при звільненні підлягає нарахуванню у розмірі 9 112,50 грн.

Дослідивши копію Інформаційної довідки про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським по ОСОБА_1 , судом встановлено відповідність нарахованої позивачу суми, яку виплачено останньому з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем здійснено нарахування та виплату вірної суми одноразової грошової допомоги при звільнені позивачу.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ НП у Київській області на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення 19 372 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Довідки від 11.02.2019 року №114 про здійснення розрахунків при звільненні, яка міститься у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснено нарахування грошового забезпечення при звільненні, ураховуючи: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавку за стаж служби, грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку (24 доби), індексацію, одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції. Всього нараховано: 14 335,76 грн. Утримано з цієї суми військовий збір (215,30 грн.) та податок з доходів фізичних осіб (2 583,68 грн.), який компенсовано згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року №952 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2014 року №44».

Таким чином, ОСОБА_1 виплачено 14 138,46 грн., що підтверджується розрахунком, долученим відповідачем до відзиву та позивачем не оспорено в частині виплаченої суми.

Відповідно до Довідки від 11.02.2019 року №114, сума 14 138,46 грн., зокрема, дорівнює: за жовтень 2018 року (1 календарний день) розмір посадового окладу 87,10 грн., оклад за спеціальним званням 58,06 грн., надбавка за стаж служби 50,81 грн., грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку (24 доби) 405,00 грн., індексацію 185,29 грн. Всього нараховано 786,26 грн., водночас, утримано військового збору 11,79 грн., податку з доходів фізичних осіб 141,53 грн. Компенсовано податок з доходів фізичних осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року №952 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2014 року №44» 141,53 грн. Виплачено 774,47 грн.

Водночас, з витребуваних судом документів у відповідача, які підтверджують факт сплати грошових коштів ОСОБА_1 при звільненні, а саме з копії Відомості Головного управління Національної поліції в Київській області на виплату зарплати за жовтень 2018 року, встановлено, що за жовтень місяць 2018 року (1 календарний день) суму у розмірі 774,47 грн. виплачено 30.10.2018 року.

Враховуючи, що позивача звільнено Наказом ГУ НП у Київській області від 12.10.2018 року №523 о/с та положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 мало бути здійснено розрахунок при звільненні у день звільнення - 12.10.2018 року та здійснено відповідні виплати, в той час, як суму у розмірі 774,47 грн. відповідачем виплачено позивачу лише 30.10.2018 року.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем затримано здійснення відповідних виплат на 19 днів, а тому, відповідач має виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З метою здійснення відповідного розрахунку, судом застосовуються положення Порядку №100.

Відповідно до підпункту л пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Як вбачається з довідки про доходи від 11.02.2019 року №113, заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (січень-лютий 2018 року) становить 17 292,97 грн.

Так, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 298,15 грн. (17 292,97 / 58 к.д. за період січень-лютий 2018 року).

Враховуючи, що кількість днів затримки складає 19 днів, середній заробіток позивача за час затримки становить: 298,15 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 19 к.д. = 5 664,85 грн., який підлягає стягненню на його користь з Головного управління Національної поліції в Київській області.

Відповідно до Довідки від 11.02.2019 року №114, сума 14 138,46 грн., зокрема, дорівнює: за листопад 2018 року грошову компенсацію за невикористану в році звільнення відпустку (24 доби) 4 455,00 грн. Водночас, утримано військового збору 66,83 грн., податку з доходів фізичних осіб 801,90 грн. Компенсовано податок з доходів фізичних осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року №952 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2014 року №44» 801,90 грн. Виплачено 4 388,17 грн.

Водночас, з витребуваних судом документів у відповідача, які підтверджують факт сплати грошових коштів ОСОБА_1 при звільненні, а саме з копії Відомості Головного управління Національної поліції в Київській області на виплату зарплати за листопад 2018 року, встановлено, що за листопад місяць 2018 року суму грошової компенсації за невикористану відпустку в році звільнення відпустку у розмірі 4 388,17 грн. виплачено 07.11.2018 року.

Враховуючи, що позивача звільнено Наказом ГУ НП у Київській області від 12.10.2018 року №523 о/с та положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 мало бути здійснено розрахунок при звільненні у день звільнення - 12.10.2018 року та здійснено відповідні виплати, в той час, як суму у розмірі 4 388,17 грн. відповідачем виплачено позивачу лише 07.11.2018 року.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем затримано здійснення відповідних виплат на 26 днів, а тому, відповідач має виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що кількість днів затримки складає 26 днів, середній заробіток позивача за час затримки становить: 298,15 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 26 к.д. = 7 751,90 грн., який підлягає стягненню на його користь з Головного управління Національної поліції в Київській області.

Відповідно до Довідки від 11.02.2019 року №114, сума 14 138,46 грн., зокрема, дорівнює: за листопад 2018 року одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 112,50 грн. Водночас, утримано військового збору 136,68 грн., податку з доходів фізичних осіб 1 640,25 грн. Компенсовано податок з доходів фізичних осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року №952 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2014 року №44» 1 640,25 грн. Виплачено 8 975,82 грн.

Водночас, з витребуваних судом документів у відповідача, які підтверджують факт сплати грошових коштів ОСОБА_1 при звільненні, а саме з копії Відомості Головного управління Національної поліції в Київській області на виплату зарплати за листопад 2018 року, встановлено, що за листопад місяць 2018 року суму одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 9 112,50 грн. виплачено 29.11.2018 року.

Враховуючи, що позивача звільнено Наказом ГУ НП у Київській області від 12.10.2018 року №523 о/с та положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 мало бути здійснено розрахунок при звільненні у день звільнення - 12.10.2018 року та здійснено відповідні виплати, в той час, як суму у розмірі 9 112,50 грн. відповідачем виплачено позивачу лише 29.11.2018 року.

Отже, слід дійти висновку, що відповідачем затримано здійснення відповідних виплат на 48 днів, а тому, відповідач має виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що кількість днів затримки складає 26 днів, середній заробіток позивача за час затримки становить: 298,15 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 48 к.д. = 14 311,20 грн., який підлягає стягненню на його користь з Головного управління Національної поліції в Київській області.

З огляду на встановлені судом обставини та здійснення відповідних розрахунків компенсації затримки відповідачем виплати заробітної плати позивачу при звільненні, з ГУ НП у Київській області підлягає стягненню сума у розмірі 27 727,95 грн. за весь період затримки такого розрахунку.

Так, позовні вимога позивача про стягнення з ГУ НП у Київській області середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у сумі 19 372 грн. підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу позивача, що відповідачем здійснено відповідні виплати, хоча й з затримкою, з огляду на що, позовна вимога в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки по день ухвалення цього рішення суду є безпідставним.

Крім іншого, суд дійшов висновку про часткове задоволення цієї позовної вимоги й з тих причин, що сума, що підлягає до виплати відповідачем за період затримки, обрахована позивачем самостійно, не відповідає розрахункам відповідно до Постанови №100.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з ГУ НП у Київській області на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до Узагальненого науково-консультативного висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди розглядається в адміністративному судочинстві, якщо вона була заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вона заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Положеннями статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Приписами статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 цієї постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, або інших негативних явищ, заподіяних йому саме незаконними діями з боку відповідача, позивачем жодним доказом не доведений, а тому, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та, зокрема, звернення до негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, яка дорівнює 9 342,03 грн.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. » від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (із змінами і доповненнями) судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем заявлено наступні позовні вимоги:

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі 42 378 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення 19 372 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції 13 167 грн.;

- стягнути з ГУ НП у Київській області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Отже, слід дійти висновку, що справляння судового збору щодо цих позовних вимог законодавством не передбачено.

Водночас, з матеріалів справи судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 536,80 грн.

Відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

При цьому, позивачу слід роз`яснити, що у випадку коли особа помилково/надмірно сплатила кошти на рахунок суду, їх повернення здійснюється у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» (далі - Порядок №787).

Пунктом 5 Порядку №787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відтак, для повернення зазначеного судового збору позивачу необхідно звернутися відповідно до порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Керуючись статтями 6, 9, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Київській області () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 56 052,20 грн. (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят дві грн. 20 коп.) за період з 22.03.2018 року по 25.09.2018 року (дата ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/6219/18).

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Київській області () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 27 727,95 грн. (двадцять сім тисяч сімсот двадцять сім грн. 95 коп.).

4. В іншій частині відмовити.

5. Звернути до негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.09.2019 року у справі №640/652/19 в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у Київській області () на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 342,03 грн. (дев`ять тисяч триста сорок дві грн. 03 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 294, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Національної поліції у Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Повне рішення складено 26.09.2019 року.

Суддя Л.О. Маруліна