Справа № 560/2369/19
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/2369/19
РІШЕННЯ
іменем України

25 вересня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Петричковича А.І. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом від 25.07.2019, в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2017 року по 08 липня 2019 року включно; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 08.07.2019.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем здійснено 08 липня 2019 шляхом зарахування на картковий рахунок останнього грошових коштів в сумі 18803,89 гривень, що підтверджується випискою по картковому рахунку від 15.07.2019 та звітом військової частини НОМЕР_1 про здійснення відрахування та виплати №1776 від 02.07.2019. Позивач 05.07.2019 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2017 по 08.07.2019, однак 22.07.2019 отримав відповідь за №350/485/60/1129 від 17.07.2019, якою відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2017 по 08.07.2019. Вказує, що відмова мотивована тим, що норми КЗпП України не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки позивач був військовослужбовцем, а не працював по трудовому договору. Вважає таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, такою, що суперечать вимогам законів України та порушує конституційні права, тому звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 01.08.2019 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (арк. спр. 2-3).

12.08.2019 до суду поступив відзив на позовну заяву №350/485/60/1194 від 09.08.2019, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється. Вказує, що на день звільнення ОСОБА_1 він був розрахований повністю, а тому вимога щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.11.2017 по 08.07.2019 є нікчемною. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.01.2019 по справі №560/3828/18 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нараховувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, що не являється заробітною платою та не являється грошовим забезпеченням. Також просив провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (арк. спр. 40-45).

Ухвалою суду від 14.08.2019 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (арк. спр. 57).

22.08.2019 до суду поступила відповідь на відзив, в якій позивач вказує, що висновки відповідача про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється, є помилковими та такими, що суперечать вимогам норм матеріального права та правовим висновкам Верховного Суду (арк. спр. 63-65).

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, і дослідивши докази, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

Згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 102 від 01 листопада 2017 року, майора ОСОБА_1 , офіцера відділення морально-психологічного забезпечення, наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 06 жовтня 2017 року № 398 відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законотворчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби від 06 грудня 2016 року № 1769-VІІІ, частини шостої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з урахуванням вимог підпункту ї пункту 1 частини восьмої цієї самої статті цього самого закону, звільненого з військової служби у запас за пунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту). Вважати, що справи та посаду здав, з 01 листопада 2017 року виключити зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення (арк. спр. 13).

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі № 560/3870/18 від 14.01.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019, адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2017 року включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 01 листопада 2017 року включно (арк. спр. 15-24).

Листом військової частини НОМЕР_1 №350/485/60/1234 від 19.08.2019 стверджено, що виконуючи рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, а саме: 25.06.2019 платіжним дорученням від 24.06.2019 №523 перераховано на картку 2337,82 грн, та 08.07.2019 платіжним дорученням від 05.07.2019 №575 перераховано на картку 18803,89 грн. Загальна сума 21141,71 гривень (арк. спр. 60).

Таким чином, сума індексації позивачу була присуджена рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року по справі № 560/3870/18, а звільнення з військової служби відбулося без будь яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Оскільки питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Однак, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18).

Отже, суд вважає, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Крім цього, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09 грудня 1994 року, пункт 29). Тобто, у цій адміністративній справі, суд приймає рішення на підставі доказів, враховуючи характер спірних правовідносин, і дає відповіді на ті аргументи сторін, які стосуються предмету цього судового розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, довів, що діяв у межах закону відмовляючи ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2017 року по 08 липня 2019 року включно, що підтверджено доказами, перевіреними в суді, тому, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі №810/1543/17 (провадження № К/9901/15731/18) та встановлених обставин в цій адміністративній справі, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 від 25.07.2019 залишити без задоволення.

Судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 25 вересня 2019 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 )

Головуючий суддя А.І. Петричкович