Справа № 420/3935/19
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3935/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача: ОСОБА_1 , за паспортом

від відповідачів: Сорока Є.В. - за довіреністю

Абросимова Ю.Г. за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) та Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не включення до наказу пункту стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 01 липня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_4 , в якому позивач просив визнати протиправною бездіяльність щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03.08.2018 року №148 пункту стосовно нарахування та виплати військовою частиною НОМЕР_4 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31585,88 грн.; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 внести зміни до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03.08.2018 року №148 щодо включення пункту стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31585,88 грн. та зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31585, 88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час звільнення з військової служби в наказі КомандуванняВійськово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03.08.2018 року №148 не було враховано приписи абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ним додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки. Невиплата визначеної грошової компенсації підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_4 від 20.06.2019 року №109.

Також, позивач зазначив, що він звертався до відповідача з питанням нарахування та виплати грошової компенсації.

Листом від 10.06.2018 року №154/111/2252 Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України повідомило, що позивачем не подані заяви про надання додаткової відпустки та не були подані відповідні заяви про виплату грошової компенсації під час звільнення.

Ухвалою від 03 липня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

До суду 15 липня 2019 року від відповідача військової частини НОМЕР_4 надійшов відзив на позову заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_4 , зазначивши, що позивач не перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_4 , а тому відсутніобов`язки на виплату грошової компенсації за свої невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 року.

Позивачем,у свою чергу, надано заперечення на відзив, у яких позивач зазначив, що з 01.01.2015 року військова частина НОМЕР_2 була зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_4 та відповідно до цього, військова частина НОМЕР_4 відпрацьовує та надає всі фінансові розрахунки та в подальшому на підставі виданого наказу командира військової частини НОМЕР_2 здійснює нарахування та виплату грошей. Тому, доводи, відповідача, викладені у відзиві не відповідають дійсним обставинам у справі.

Також до суду 19 липня 2019 року від відповідача військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволені позову, зазначивши, що враховуючи той факт, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_2 із заявою про надання компенсації за невикористані дні щорічної відпуски, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки позивач мав бути обізнаний про ненарахування та невиплату йому грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки під час звільнення, 03.08.2018 року, в той час, як звернувся до суду із цим позовом, 01 липня 2019 року. Відповідач звернув увагу суду на те, що такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати.

По суті заявлених позовних вимог відповідач зазначив, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_2 із заявою про надання компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, а тому не вбачається протиправної бездіяльності відповідача.

До суду 19 липня 2019 року від військової частини НОМЕР_2 на виконання ухвали суду від 03 липня 2019 року надійшли витребувані судом документи (а.с.55-61).

Також до суду 25 липня 2019 року надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача від військової частини НОМЕР_2 (вхід. 26806/19), в якому викладені доводи щодо незгоди з доводами позивача.

Через канцелярію суду 05 серпня 2019 року надійшли письмові пояснення від військової частини НОМЕР_2 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою від 03 вересня 2019 року закінчено підготовче провадження у справі та призначенорозгляд справи по суті на 17 вересня 2019 року на 11 годину 30 хвилин.

На відкритому судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача військової частини НОМЕР_2 позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити повністю у задоволенні позову. При цьому, просив суд застосувати ч. 4 ст. 123 КАС України.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача військової частини НОМЕР_4 позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач не просить жодних дій або бездіяльності відповідача визнати протиправними.

На вимоги представника відповідача військової частини НОМЕР_2 щодо застосування ч. 4 ст. 123 КАС України, позивач у відкритому судовому засіданні пояснив, що йому стало відомо про порушене право тільки, коли звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з відповідною заявою від 27.05.2019 року та, отримавши відповідь від 10.06.2019 року про відмову у нарахуванні та виплати грошової компенсації, у строк встановлений процесуальним законом, він звернувся з позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення у вступному слові позивача та представників відповідачів, суд встановив такі факти та обставини.

ОСОБА_2 проходив військову службу у Військово-Мирських Сил Збройних Сил України.

Суд встановив, що позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції м. Дебальцеве, Донецької області, що підтверджено довідкоювід 27.04.2015 року № 154/11/1-1337 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України про те, що підполковник ОСОБА_1 в період з 25.12.2014 року по 12.03.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м. Дебальцеве Донецької області (а.с.19).

Відповідно до витягу із наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №376 від 23 червня 2018 року,полковника ОСОБА_1 ,начальника служби безпеки дорожнього руху Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» за станом здоров`я (а.с.10).

Згідно з витягу з наказу командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) №148 від 03.08.2018 року,полковника ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення з 03 серпня 2018 року (а.с.9).

Матеріалами справи підтверджено, що 27 травня 2019 року позивач звернувся до Командира військової частини НОМЕР_2 з листом, в якому просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 03 серпня 2018 року та надати обґрунтовану відповідь з приводу зазначеного питання (а.с.13).

Командування Військово-морських Сил Збройних Сил України листом від 10.06.2019 року вих. №154/111/2252 повідомило позивача про відмову у задоволенні вимог, викладених у зверненні, з підстав того, що протягом 2015-2018 року позивач не висловлював бажання щодо надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів та відповідні заяви про надання додаткової відпустки не подавав, а при звільненні з військової служби звернень щодо виплати компенсації за невикористані відпустки від позивача не надходило.

Також, листом повідомлено позивача про те, що наразі позивач є не військовослужбовцем Збройних Сил України та на нього не розповсюджується дія абзацу 3 частини14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, та запропоновано, у разі незгоди з рішенням про відмову в задоволенні вимог, звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства (а.с.14-15).

Крім того, суд встановив, що 20 червня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до військової частини НОМЕР_4 з листом, в якому просив надати інформацію щодо розміру грошового забезпечення, що належало позивачу до виплати на день звільнення та розміру належної грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України за період 2015-2018 роки (а.с.16).

Військова частина НОМЕР_4 листом від 20.06.2019 року вих. №109 повідомила ОСОБА_1 про розмір грошового забезпеченнята про те, що призвільненні грошова компенсація за невикористані дні додаткові відпустки не нараховувалась та не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю підстав (наказу про виплату) (а.с.17).

Додатково суд встановив, що з листа фінансово-економічного управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 02.01.2015 року № 154/24/2-4 вбачається, що згідно з вимогами наказу Міністра оборони України від 12.11.2010 року № 590 «Про затвердження положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України», військовій частині НОМЕР_4 належить з 01.01.2015 року зарахувати на фінансове забезпечення військову частину НОМЕР_2 (а.с. 29).

Також судом досліджені лист Міністерства соціальної політики України від 11.07.2019 року № 1036/0/206-19 «Про надання роз`яснення» щодо застосування положень Закону України «Про відпустки» (а.с. 78).

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені частково, з огляду на таке.

Ця справа має ознаки типової справи, перелічені у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги,гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Як встановлено судом, спірні правовідносини виникли у зв`язку з невикористанням позивачем, який є учасником бойових дій додаткової відпустки протягом 2015-2018 років.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

В постанові Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19)зазначено, що аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби (пункт 31 постанови).

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки (пункт 32-33 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Таким, колегія суду дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ (пункт 34 постанови Великої плати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Суд робить висновок про те, що вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачами, що з огляду на те, що позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , саме ця військова частина має здійснити нарахування грошової компенсації.

У свою чергу, військова частина НОМЕР_4 на виконання відповідного наказу військової частини НОМЕР_2 про нарахування має здійснити виплату нарахованої грошової компенсації, адже, згідно з вимогами наказу Міністра оборони України від 12.11.2010 року № 590 «Про затвердження положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України», військовій частині НОМЕР_4 належить з 01.01.2015 року зарахувати на фінансове забезпечення військову частину НОМЕР_2 (а.с. 29).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що для повного захисту прав позивача необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) щодо не нарахування ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Враховуючи вищевикладені обставини та зроблені судом висновки, суд доходить висновку, що належать задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_4 виплатити компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року у розмірі 31585, 88 грн. шляхом зобов`язання Військову частину НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) виплатити ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

В той же час, суд доходить висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог у визнанні протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не включення до наказу від 03.08.2018 року № 148 пункту стосовно нарахування та виплати компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки та зобов`язання внести такі зміни до наказу, оскільки права позивача відновлені шляхом визнання протиправними бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Щодо визначення суми виплати в розміру 31585, 88 грн., суд доходить висновку, що в цій частині також слід відмовити позивачу, оскільки грошова компенсація на час розгляду справи не нарахована.

Також суд доходить висновку щодо відхилення доводів відповідача військової частини НОМЕР_2 про необхідність застосування приписів ч. 4 ст. 123 КАС України, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 27 травня 2019 року позивач звернувся до Командира військової частини А0456з листом, в якому просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення 03 серпня 2018 року та надати обґрунтовану відповідь з приводу зазначеного питання (а.с.13).

Командування Військово-морських Сил Збройних Сил України листом від 10.06.2019 року вих. №154/111/2252 повідомило позивача про відмову у задоволенні вимог, викладених у зверненні, з підстав того, що протягом 2015-2018 року позивач не висловлював бажання щодо надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів та відповідні заяви про надання додаткової відпустки не подавав, а при звільненні з військової служби звернень щодо виплати компенсації за невикористані відпустки від позивача не надходило.

Також, листом повідомлено позивача про те, що наразі позивач є не військовослужбовцем Збройних Сил України та на нього не розповсюджується дія абзацу 3 частини14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, та запропоновано, у разі незгоди з рішення про відмову в задоволенні вимог, звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства (а.с.14-15).

Таким чином, позивач дізнався про порушене право з отриманої відповіді на свою заяву 10.06.2019 року, а звернувся з позовом до суду -01.07.2019 року, тобто у строк, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Одночасно, в ході розгляду та вирішення питання про пропуск строку звернення до суду, суд враховує правову позицію з цього приводу Великої палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Так, у пунктах 38- 41 цієї постанови зазначено: Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України). Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком. Велика Палата Верховного Суду відхиляє твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що відповідачі, заперечуючи проти позову не довели з посиланням на відповідні докази правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових витрат, а також відсутні у суб`єкта владних повноважень витрати на залучення свідків та проведення експертизи, керуючись приписами ст. 139 КАС України, жодні витрати не належать стягненню з відповідача та компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) та Військової частини НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не включення до наказу пункту стосовно нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) щодо не нарахування ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) виплатити ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) нараховану грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення на день звільнення 03 серпня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 25» вересня 2019 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.