Справа № 640/11163/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації, у якому просила суд:

«- визнати неправомірними дії Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації щодо призначення ОСОБА_3 начальником УОЗ ДРДА з порушенням умов конкурсу та як особи, не маючої відповідної спеціалізації за фахом ДРДА Києва розпорядженням 498-к від 04 вересня 2015 року ОСОБА_3 начальником районного управління охорони здоров`я Деснянського р-ну у м. Києві Деснянською районною державною адміністрацією;

- визнати недійсним призначення з порушенням умов конкурсу та як особи, не маючої відповідної спеціалізації за фахом ДРДА Києва розпорядженням 498-к від 04 вересня 2015 року ОСОБА_3 начальником районного управління охорони здоров`я Деснянського р-ну у м. Києві Деснянською районною державною адміністрацією, враховуючи, що ОСОБА_3 незаконно отримавши посаду керівника незаконно отримувала крім пенсії ще й заробітну платну не маючи навіть відповідної спеціалізації за фахом та доплати та премії та навіть десятки тисяч гривень матеріальної допомоги за місяць;

- розірвати трудовий договір між ОСОБА_3 та Деснянською районною державною адміністрацією м. Києва;

- зобов`язати Деснянську району державну адміністрацію у м. Києві розторгнути, розірвати, анулювати діючий трудовий договір з начальником районного управління здоров`я Деснянської районної державної адміністрації Коцан Л.С.;

- стягнути моральну шкоду на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина свого законного представника - матері-одиначки 2 дітей ОСОБА_1 , у розмірі 901 368,00 грн. з Деснянської районної державної у м. Києві адміністрації, структурним підрозділом якої з січня 2019 року є відділ охорони здоров`я ДРДА Києва, переіменованого УОЗ ДРДА у січня 2019 у відділ охорони здоров`я.»

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у відкритті провадження в даній адміністративній справі - відмовлено у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скаргу мотивовано тим, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи бездіяльність, має право на захист.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оскаржує призначення на посаду ОСОБА_3 , яку призначено начальником районного управління охорони здоров`я Деснянського р-ну у м. Києві розпорядженням ДРДА 498-к від 04 вересня 2015 року. На думку позивача, це розпорядження не відповідає вимогам законодавства, зокрема, позивач зазначає, що у ОСОБА_3 відсутня спеціалізація за фахом для зайняття такої посади.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення ОСОБА_3 начальником управління охорони здоров`я Деснянського району м. Києві, то відповідне розпорядження не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункти 1,2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративною справою визначав переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна зі сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (…)

За правилами п.1 ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Відповідно до п.18 ч.1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Так, нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Таким чином, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, натомість акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Відтак, судом першої інстанції вірно зазначено, що оскаржуване розпорядження є актом індивідуальної дії, оскільки він виданий Деснянською районною державною адміністрацією в м. Києві, враховуючи п.2 ч.3 статті 3 Закону України «Про державну службу», не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо призначення ОСОБА_3 на посаду, адресований виключно ОСОБА_3 , не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на припинення та виникнення конкретних правовідносин між Деснянською районною державною адміністрацією в м. Києві і ОСОБА_3 , не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після призначення на посаду.

Отже, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

За наведеного, оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення ОСОБА_3 начальником управління охорони здоров`я Деснянського району м. Києві, то оскаржуване розпорядження не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 09 квітня 2019 року по справі № 9901/611/18 та у постанові від 29 травня 2019 року по справі №9901/283/19.

Тобто, спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п.1 ч.1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх безпідставність, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і апеляційним судом відхиляються, оскільки є помилковими.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно ч. 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку