Справа № 580/40/19
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/40/19 Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Літвіної Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового проваджеення апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Біол» до Черкаської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області, Головного управління ДФС у Черкаській області, Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Біол» звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Черкаської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області, Головного управління ДФС у Черкаській області, Державної фіскальної служби України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області та Черкаської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області щодо одностороннього розірвання (припинення/призупинення) договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 року № 2325001, укладеного між Черкаською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Черкаській області та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл»;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області та Черкаську об`єднану Державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Черкаській області поновити (відновити) дію договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 року № 2325001, укладеного між Черкаською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Черкаській області та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл»;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, Черкаську об`єднану Державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Черкаській області та Державну фіскальну службу України вважати податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2018 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї, податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2018 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї та податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2019 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл» поданою та зареєстрованою в день її фактичного отримання Державною фіскальною службою України, а саме 18 грудня 2018 року о 15 год.04 хв. 14 сек, 17 січня 2019 року о 15 год. 00 хв. 13 сек. та 20 лютого 2019 року о 10 год. 58 хв. 36 сек.;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України прийняти та зареєструвати датою (операційним днем) та часом, коли були направлені засобами електронного зв`язку для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, податкові накладні товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл», а саме: податкову накладну № 1 від 08 листопада 2018 року, податкову накладну № 2 від 19 листопада 2018 року, податкову накладну №3 від 22 листопада 2018 року, які були доставлені до Державної фіскальної служби України - 27 листопада 2018 о 16 год. 34 хв. 03 сек., 10 грудня 2018 року о 13 год. 14 хв. 03 сек. та 10 грудня 2018 року о 13 год. 15 хв. 41 сек.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованості та правомірності призупинення в односторонньому порядку дії договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 року. Підкреслив, що на час спірних правовідносин Позивачем не змінювалося місце реєстрації, а дія посиленого сертифіката відкритого ключа не скасована. Крім того наголосив на тому, що зміст наданої Відповідачем відмови у прийнятті заяви свідчить про порушення ДФС України принципу правової визначеності.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Головне управління ДФС у Черкаській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції наголошує, що договір про визнання електронних документів, укладений між Позивачем та Відповідачем, не розірваний, а лише призупинений з підстав невстановлення місцезнаходження ТОВ «Біоіл» за податковою адресою. Крім того, зазначає, що повноваження ДФС України щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2019 року, після усунення визначених в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху від 01 липня 2019 року недоліків, було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18 вересня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Біоіл» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою доводи обґрунтовує тим, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування обставин, з якими положення чинного законодавства та умови договору пов`язують можливість його одностороннього розірвання. Наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 19 листопада 2018 року між Черкаською ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області з однієї сторони та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл» з іншої сторони, на підставі заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Біоіл» про приєднання від 16 листопада 2018 № 36565962 до договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 № 2325001, укладено договір про визнання електронних документів, що підтверджується квитанцією № 2 від 19 листопада 2018 про прийняття документа.

Протокольним рішенням засідання робочої групи Головного управління ДФС у Черкаській області з організації комплексного відпрацювання податкових ризиків з податку на додану вартість №41 від 05 жовтня 2018 тимчасово призупинено дію договору про визнання електронних документів ТОВ «ТД «Біоіл», у зв`язку з відсутністю платника за місцезнаходженням, на підставі службової записки оперативного управління ГУ ДФС у Черкаській області від 03 жовтня 2018 №3190/23-00-21-0405.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами повторного виїзду за місцезнаходженням ТОВ «ТД «Біоіл» не встановлено місцезнаходження підприємства за даною адресою та не підтверджено фактичне місце проведення господарської діяльності (службова записка ОУ ГУ ДФС у Черкаській області від 25 жовтня 2018 №3450/23-00-21-0405). Протокольним рішенням засідання робочої групи Головного управління ДФС у Черкаській області з організації комплексного відпрацювання податкових ризиків з податку на додану вартість №45 від 02 листопада 2018 залишено без змін рішення №41 від 05 жовтня 2018.

Крім того, 27 листопада 2018 року року Позивачем засобами електронного зв`язку з метою реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, було подано для реєстрації податкову накладну №1 від 08 листопада 2018 року виписану на користь комунального підприємства «Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління ().

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 27 листопада 2018 вказаний документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 27 листопада 2018 о 16 год. 34 хв. 03 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Суд першої інстанції зауважив, що 10 грудня 2018 року Позивачем засобами електронного зв`язку з метою реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, було подано для реєстрації податкову накладну №2 від 19 листопада 2018 виписану на користь комунального підприємства «Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління ().

Згідно з отриманою квитанцією №1 від 10 грудня 2018 зазначений документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 10 грудня 2018 о 13 год. 14 хв. 03 сек, однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Також 10 грудня 2018 року Позивачем засобами електронного зв`язку з метою реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних подано для реєстрації податкову накладну №3 від 22 листопада 2018 виписану на користь комунального підприємства «Кременчуцьке підрядне спеціалізоване шляхове ремонтно-будівельне управління ().

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 10 грудня 2018 вказаний документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 10 грудня 2018 о 13 год. 15 хв. 41 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Крім іншого, 10 грудня 2018 року Позивачем засобами електронного зв`язку також направлено заяву про приєднання від 10 грудня 2018 № 36565962 до договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 № 2325001.

Згідно з квитанцією № 1 від 10 грудня 2018 вказана заява про приєднання до договору про визнання електронних документів доставлена до ДФС України 10 грудня 2018 о 13 год. 44 хв. 07 сек., однак не прийнята у зв`язку із виявленням помилки: «Заяву не прийнято. Діє Заява про приєднання від 16 листопада 2018 року №36565962 до Договору про визнання електронних документів.»

Судом було встановлено, що у подальшому 18 грудня 2018 Позивачем засобами електронного зв`язку подано для реєстрації податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2018 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї.

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 18 грудня 2018 документ: 10200120 (Податкова декларація з ПДВ за листопад 2018 року) доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 18 грудня 2018 о 15 год. 04 хв. 14 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Також 18 грудня 2018 Позивачем, засобами електронного зв`язку було направлено заяву про приєднання від 18 грудня 2018 № 36565962 до договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 № 2325001.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з квитанцією № 1 від 18 грудня 2018 вказана заява про приєднання до договору про визнання електронних документів доставлена до ДФС України 18 грудня 2018 о 15 год. 36 хв. 05 сек., однак не прийнята у зв`язку із виявленням помилки: «Заяву не прийнято. Діє Заява про приєднання від 16 листопада 2018 №36565962 до Договору про визнання електронних документів.»

17 січня 2019 року Позивачем засобами електронного зв`язку подано для реєстрації податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2018 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї.

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 18 січня 2019 вказаний документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 17 січня 2019 о 15 год. 00 хв. 13 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Поряд з викладеним, суд встановив, що 17 січня 2019 року Позивачем засобами електронного зв`язку подано для реєстрації податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2018 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї.

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 18 січня 2019 вказаний документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 17 січня 2019 о 15 год. 00 хв. 13 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Згідно з квитанцією № 1 від 21 січня 2019 заява про приєднання до договору про визнання електронних документів не прийнята у зв`язку із виявленням помилки: «Заяву не прийнято. Діє Заява про приєднання від 16 листопада 2018 №36565962 до Договору про визнання електронних документів.»

Судом першої інстанції підкреслено, що 20 лютого 2019 року Позивачем засобами електронного зв`язку подано для реєстрації податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2019 року разом із Додатком №2 та Додатком №5 до неї.

Відповідно до отриманої квитанції №1 від 20 лютого 2019 року вказаний документ доставлено до центрального рівня Державної податкової служби України 20 лютого 2019 року о 10 год. 58 хв. 36 сек., однак його не прийнято у зв`язку із виявленням помилки: «Документ не може бути прийнятий - Відсутній укладений з платником '36565962' договір про визнання електронних документів, який визначає права та обов`язки сторін в процесі електронного документообігу. Надішліть заяву про приєднання до договору».

Згідно з квитанцією № 1 від 20 лютого 2019 року заява про приєднання до договору про визнання електронних документів не прийнята у зв`язку із виявленням помилки: «Заяву не прийнято. Діє Заява про приєднання від 16 листопада 2018 №36565962 до Договору про визнання електронних документів.»

На підставі встановлених вище обставин та здійснивши системний аналіз положень Податкового кодексу України, Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246, Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, який затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 06 червня 2017 року №557, суд першої інстанції прийшов до висновку, що станом на дату надіслання Позивачем для реєстрації податкової накладної підстав для розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів не було, відтак посилання ДФС України на наявність помилки - «не укладено договір про визнання електронної звітності» як на належні причини для відмови в реєстрації вказаної податкової звітності є безпідставними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 20.1.7 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) контролюючі органи мають право отримувати від платників податків, платників єдиного внеску та надавати у межах, передбачених законом, документи в електронному вигляді.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу. Використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно із загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством.

Загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису визначає Інструкція з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку, затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 10 квітня 2008 року №233 (далі по тексту - Інструкція), положення якої були чинними на момент спірних відносин.

Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції передбачено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Розділом VІ додатку І Інструкції встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. З моменту укладання цього Договору всі попередні домовленості та укладені правочини між Платником податків та органом ДПС з питань електронного обміну інформацією втрачають чинність. Договір діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Якщо Платник податків подає до органу ДПС нові посилені сертифікати ЕЦП, цей Договір вважається пролонгованим до закінчення терміну чинності нових посилених сертифікатів ключів. Орган ДПС має право розірвати Договір в односторонньому порядку у випадку ненадання Платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни Платником місця реєстрації. У разі припинення дії Договору надісланий Платником податків податковий документ в електронному вигляді не приймається.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Таким чином, одностороннє розірвання договору означає односторонню волю сторони угоди, яка має право на вчинення таких дій, що, у свою чергу, передбачає доведеність з боку управленої сторони наявності обставин, з якими умови договору пов`язують можливість реалізації права однієї із сторін на одностороннє розірвання договору.

В межах спірних правовідносин законодавством встановлено виключні випадки, які дають право органу ДФС розірвати договір в односторонньому порядку, а саме: у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місця реєстрації.

З урахуванням наведеного судова колегія звертає увагу на те, що згідно з абзацом першим пункту 45.2 статті 45 ПК України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Пунктом 10 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

З урахуванням наведеного та зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, з якими положення чинного законодавства та умови договору пов`язують можливість його одностороннього розірвання, а саме: доказів ненадання позивачем нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або доказів зміни місця реєстрації, іншого істотного порушення позивачем умов договору тощо, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у Відповідача не було законних підстав для вчинення дій по розірванню укладеного із ТОВ «Біоіл» договору в односторонньому порядку.

При цьому, посилання Відповідача на тимчасове припинення договору на підставі службових записок, наданих співробітниками оперативного управління ГУ ДФС у Черкаській області щодо не підтвердження фактичного місця ведення господарства та з метою недопущення втрат бюджету, судовою колегією оцінюються критично, оскільки законодавством України та договорами про визнання електронних документів такої підстави для розірвання договору в односторонньому порядку не передбачено, як і не передбачено призупинення дії таких договорів.

Аналогічний висновок зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 травня 2019 року у справі № 805/4138/16-а.

Крім того, підставами для неприйняття ДФС України для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних поданої Позивачем податкової звітності зазначено відсутність укладеного з платником договору про визнання електронних документів.

Разом з тим, як було встановлено раніше, за результатами розгляду поданих Позивачем 10 грудня 2018 року та 18 грудня 2018 року заяв про приєднання до договору про визнання електронних документів контролюючий орган відмовляв у прийнятті таких заяв, посилаючись на те, що діє заява про приєднання від 16 листопада 2018 року № 36565962 до договору про визнання електронних документів від 30 листопада 2017 року № 2325001.

Викладене, як вірно підкреслив суд першої інстанції, суперечить зазначеним вище положенням законодавства та свідчить про порушення Державною фіскальною службою України принципу правової визначеності.

Щодо доводів Апелянта про те, що реєстрація податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних є дискреційними повноваженнями ДФС України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.

Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18 та від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такий спосіб захисту, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що матеріалами справи підтверджується факт наявності у Позивача усіх, визначених чинним законодавством, правових підстав для реєстрації поданих останнім податкових декларацій та накладних.

З урахуванням наведеного та того, що Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, за яких чинним законодавством або умовами договору про визнання електронних документів передбачено можливість його розірвання в односторонньому порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов