Справа № 280/5336/18
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2019 року м. Дніпросправа № 280/5336/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суд від 05 березня 2019 року (головуючий суддя Кисіль Р.В.)

у справі № 280/5336/18

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області

про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП 1933/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, винесену 06.11.2018 заступником начальника відповідача ОСОБА_2 , якою на позивача накладено штраф у розмірі 335070,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю висновків відповідача про використання праці найманих працівників без оформлення трудових відносин, оскільки з особами, вказаними в акті інспекційного відвідування, позивачем укладено цивільно-правові угоди про надання послуг, які належним чином виконано контрагентами, що підтверджується наданою документацією.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.03.2019 адміністративний позов задоволено.

Суд першої інстанції визнав помилковим висновок в акті інспекційного відвідування №ЗП1933/5/АВ від 16.10.2018, що у відносинах між позивачем та визначеними відповідачем особами вбачаються ознаки трудових відносин.

Суд встановив, що робота за підрядом виконувалася виконавцями не постійно, а лише за мірою необхідності. Виконавці виконували роботу у свій вільний час, не зобов`язані були дотримуватися режиму робочого часу, правил внутрішнього трудового розпорядку. Предметом угод було саме досягнення кінцевого результату. Оплата передбачена за фактично надані роботи, а не за весь час перебування вказаних осіб у відносинах з позивачем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвали нове, яким залишити позову заяву без задоволення.

Відповідач зазначає, що правовідносини позивача з громадянами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передбачають виконання робіт на постійній основі, у певний проміжок часу та мають на меті саме процес праці, що притаманно саме трудовим відносинам, а не виконанням робіт (наданням послуг) на підставі цивільно-правових угод. З огляду на недопущення підміни трудових відносин на договори цивільно-трудового характеру відповідачем встановлено, що позивачем порушено ст. 24 КЗпП України, а саме: три особи допущено до роботи позивачем без укладання трудових договорів.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач (його представник), представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання означені особи повідомлені судом належним чином.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Спірним у межах цієї справи є висновок відповідача про порушення позивачем частин 1, 3 статті 24 КЗпП України,

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, інспектором праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області здійснено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЗП 1933/5/АВ від 16.10.2018.

Згідно висновків цього акту інспектором праці встановлено порушення позивачем ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю (не укладення трудового договору з працівниками).

Суть виявленого порушення полягає в тому, що позивачем були допущені до роботи без належного оформлення трудових відносин (без укладання трудового договору) особи - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

До таких висновків відповідач дійшов з огляду на таке.

ОСОБА_6 виконував роботу тракториста з 03.11.2017, в обов`язки якого входило роботи по навантажуванню пального, копання траншеї, тобто ОСОБА_6 виконувалась трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадою (професією) «тракторист». Дана професія передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 №327 «тракторист» - код професії за КП - 8331.

Оплата ОСОБА_6 за виконану роботу розраховується пропорційно відпрацьованому часу, що підтверджується табелем виходу на роботу за січень - вересень 2018, в якому чітко зазначена кількість відпрацьованих днів, годин даною особою та відомістю нарахування заробітної плати за січень - вересень 2018.

ОСОБА_4 виконував роботу сторожа з 05.01.2018, в обов`язки якого входило проводити роботи по нагляданню за адмінбудівлею та гаражами, тобто на ОСОБА_4 виконувалась трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадою (професією) «сторож». Дана професія передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 (зі змінами): «сторож» - код професії за КП - 9152.

Оплата ОСОБА_4 за виконану роботу розраховується пропорційно відпрацьованому часу, що підтверджується табелем виходу на роботу за січень - вересень 2018, в якому чітко зазначена кількість відпрацьованих днів, годин даною особою та відомістю нарахування заробітної плати за січень - вересень 2018.

ОСОБА_5 виконував роботу водія з 04.01.2018, в обов`язки якого входила робота по вивезенню рідких та твердих відходів та завезення палива, тобто ОСОБА_5 виконувалась трудова функція, яка передбачає виконання робіт за посадою (професією) «водій автотранспортних засобів». Дана професія передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010, затвердженим наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 (зі змінами): «водій автотранспортних засобів» - код професії за КП - 8322.

Оплата ОСОБА_5 за виконану роботу розраховується пропорційно відпрацьованому часу, що підтверджується табелем виходу на роботу за січень - червень 2018 в якому чітко зазначена кількість відпрацьованих днів, годин даною особою та відомістю нарахування заробітної плати за січень - червень 2018.

Виходячи з наведених обставин, відповідач встановив, що фактично виконувана переліченими фізичними особами робота є процесом праці, яка не передбачає досягнення конкретного результату; оплата проводиться згідно відпрацьованого часу протягом місяця, що притаманне саме трудовим договорам.

За результатами розгляду матеріалів перевірки, заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізької області винесена постанова про накладення штрафу №ЗП1933/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, якою на позивача за порушення вимог ст.24 КЗпП України, на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 335070,00 грн.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд, переглядаючи судове рішення у відповідності до вимог ст.308 КАС України, погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч.3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, підставою для притягнення фізичної особи - підприємця, який використовує найману працю, до відповідальності на підставі ч.2 ст.265 КЗпП України є встановлений факт відсутності трудових відносин між цією особою та працівником при умові фактичного виконання працівником трудових функцій.

В спірному випадку, між позивачем (замовник) та фізичними особами ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як виконавцями укладено цивільно-правові договори, за якими вказані фізичні особи взяли на себе зобов`язання виконувати певні роботи.

За позицією відповідача з приводу вказаних договорів ці договори мають ознаки трудових договорів, які повинні укладатись відповідно до норм трудового законодавства, тому позивачем здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору.

Для вирішення спірних правовідносин в межах даної справи підлягає з`ясуванню питання наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та переліченими вище фізичними особами, які були залучені до надання обумовлених відповідними цивільно-правовими договорами робіт.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП України).

Згідно ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Виходячи з аналізу наведених норм, трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов`язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов`язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність.

При цьому, здійснення трудової діяльності відбувається в межах норм і правил внутрішнього трудового розпорядку, визначених роботодавцем, а працівник, за виконану роботу, систематично отримує заробітну плату відповідно до тарифної сітки або схеми посадових окладів, що затверджені роботодавцем.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: зокрема, громадянином і організацією (суб`єктом господарської діяльності) на виконання першим певної роботи (договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Таким чином, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

За цивільно-правовим договором, укладеним між власником і громадянином, останній зобов`язується за винагороду виконувати для підприємства (підприємця) індивідуально визначену роботу. Основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрий визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

При цьому чинне законодавство не містить обов`язкових приписів, у яких випадках сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, сторони договору (роботодавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

В спірному випадку, з огляду на предмет укладених позивачем з переліченими вище фізичними особами угод про виконання робіт, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про помилковість аргументів відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та цими фізичними особами.

У кожній угоді зазначено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням (п.1.1 угод).

Пунктом 2.1 угоди визначено, що за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно з домовленістю та на підставі акту виконаних робіт. Оплата виконується не пізніше трьох днів з дня прийняття замовником роботи за актом.

За результатам виконаних ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 робіт складені відповідні акти виконаних робіт.

Отже, вказаними договорами обумовлена періодичність виконання відповідних робіт, без фіксації конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, з обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку. Роботи, визначені в договорах, мають тимчасовий характер. У договорах відсутня будь-яка регламентація трудової діяльності, визначення робочого часу та часу відпочинку виконавців, їх обов`язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку тощо.

Оплата робіт у відповідності з умовами угод проводилась саме по факту виконаних робіт за відповідними актами (на підтвердження чого позивачем надано акти виконаних робіт), а не за сам процес виконання трудових обов`язків протягом трудового дня. Підставою для складення вказаних актів виконаних робіт є фактичні об`єми виконаних робіт (наданих послуг), підтвердженні замовником.

Таким чином, оскільки для трудових відносин характерна систематична виплата заробітної плати, то у спірному випадку, згідно договорів підряду, оплата здійснюється разова, при цьому, підставою для її виплати є підписані акти виконаних робіт, що також є ознакою саме цивільно-правових відносин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено помилковість висновків відповідача, що позивачем порушено вимоги трудового законодавства в частині допуску працівників до роботи без укладення трудового договору, оскільки зазначені договори містять усі ознаки цивільно-правових угод, а не трудових взаємовідносин.

Апеляційний суд погоджується і з посиланням суду першої інстанції на правила презумпції правомірності правочину та встановленими обставинами, що правочини, які укладені ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з позивачем за їх волею, не є нікчемними відповідно до діючого законодавства та не визнані недійсними у встановленому порядку.

При цьому інспектор праці не наділений повноваженнями згідно діючого законодавства надавати юридичну оцінку правочинам, а тому оскільки сторони вільні в укладенні правочинів (цивільно-правових договорів) та дотримуються умов визначених в договорі, відповідач не вправі визначати правову природу даних договорів на свій розсуд.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає відсутніми в діях позивача порушень вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, тому оскаржувана постанова про накладення штрафу від 06.11.2018 №ЗП 1933/5/АВ/П/ПТ/ТД-ФС є неправомірною.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року у справі № 280/5336/18 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної згідно ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко