Справа № 240/7384/19
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову в поновленні строку на апеляційне оскарження

Справа № 240/7384/19

25 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

розглянувши у письмовому провадженні заяву Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся" про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Разом з тим, апелянтом подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження та матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

З матеріалів справи судом встановлено, що оскаржуване рішення Житомирського окружного адміністративного суду прийнято 05 червня 2019 року у відкритому судовому засіданні, повний текст рішення складено 06 червня 2019 року та вручене апелянту 10 червня 2019 року.

Вперше апеляційна скарга Фонду зареєстрована судом 08 липня 2019 року.

Встановивши невідповідність апеляційної скарги вимогам ст.296 КАС України, Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 липня 2019 року залишив її без руху та запропоновано позивачу в десятиденний термін виконати вимоги ухвали, а саме, надати суду докази сплати судового збору.

Вказану ухвалу позивач отримав 22 липня 2019 року. Тобто термін для усунення недоліків апеляційної скарги був до 01 серпня 2019 року включно.

12 серпня 2019 року, вже після спливу терміну для усунення недоліків апеляційної скарги, позивачем подано клопотання про продовження терміну необхідного для усунення недоліків.

28 серпня 2019 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги та повернуто апеляційну скаргу заявнику на підставі ч. 2 ст. 298 КАС України.

Водночас, 28 серпня 2019 року апеляційний судом зареєстровано заяву позивача про усунення недоліків апеляційної скарги до якої додано платіжне доручення від 16 серпня 2019 року №64.

Однак, на момент надходження заяви позивача про усунення недоліків, ухвалою суду апеляційну скаргу повернуто позивачу.

З повторною апеляційною скаргою позивач звернувся 13 вересня 2019 року, що підтверджується штрих кодом на конверті поштового відправлення.

При цьому, апелянтом ставиться питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року, яке мотивовано тим, що 28 серпня 2019 року судом винесена ухвала про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала. Водночас заява про усунення недоліків та документ про сплату судового збору на час ухвалення рішення про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала, судом не було враховано, оскільки дані документи на час ухвалення даного рішення отримані судом апеляційної інстанції, але не отриманні суддею-доповідачем.

Разом з тим, Фондом соціального захисту інвалідів кошторисні призначення, передбачені на зазначені цілі були затверджені лише 23 липня 2019 року, а фактично фінансування на рахунок відкритий в органах державної казначейської служби надійшло 14 серпня 2019 року, тобто вимоги суду апеляційної щодо усунення недоліків визначених ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху вчасно виконані не були.

Проте, для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати апеляційну скаргу.

В даному випадку, суд критично оцінює доводи апелянта та враховує, що для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, необхідно встановити наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, які об`єктивно перешкоджали особі вчасно подати апеляційну скаргу.

Суд в розрізі розгляду питання про поновлення процесуальних строків, звертає увагу на те, що особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України, докази на підтвердження того, що наведені нею обставини дійсно перешкоджали їй вчасно скористатись наданим їй правом звернення до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними та допустимими доказами.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Як зазначалось вище, ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу залишено без руху та запропоновано позивачу в десятиденний термін виконати вимоги ухвали, а саме, надати суду підтвердження сплати судового збору.

Вказану ухвалу позивач отримав 22 липня 2019 року, тобто, до 01 серпня 2019 року включно позивач мав усунути виявлені недоліки та сплатити судовий збір.

Проте, 12 серпня 2019 року позивачем подано клопотання про продовження строку на усунення недоліків у зв`язку з відсутністю фінансування на сплату судового збору.

В наслідок невиконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ухвалою від 28 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про продовження строку для усунення недоліків апеляційної скарги та повернуто апеляційну скаргу заявнику.

При цьому, надане відповідачем платіжне доручення №64 від 16 серпня 2019 року на суму 2 881,50 грн. не свідчить про виконання вимог ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року про залишення апеляційної скарги без руху. Вказана сума сплачена позивачем поза межами встановленого судом 10-денного строку для усунення недоліків апеляційної скарги та направлене після повернення апеляційної скарги відповідачу.

Таким чином, невиконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху не є поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження, оскільки не є такою, що не залежить від волі особи, яка подає апеляційну скаргу, і не надає такій особі права у будь-який необмежений час після сплину строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення.

Вказана позицію узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 13 листопада 2018 року у справі №804/958/17.

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими.

Фінансування витрат на оплату судового збору для державних органів із державного бюджету передбачено за кодом економічної класифікації 2800 «Інші поточні платежі», розмір яких щорічно затверджується відповідним кошторисом.

Після прийняття Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період до затвердження в установлений законодавством термін бюджетного розпису на поточний рік в обов`язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення).

У пункті 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, зазначено, що під час складання на наступний рік розписів відповідних бюджетів, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету та планів спеціального фонду, планів використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів) і помісячних планів використання бюджетних коштів враховуються обсяги здійснених видатків і наданих кредитів з бюджету згідно з тимчасовими розписами відповідних бюджетів та тимчасовими кошторисами, тимчасовими планами використання бюджетних коштів і тимчасовими помісячними планами використання бюджетних коштів.

З урахуванням наведеного та беручи до уваги, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, слід дійти висновку, що обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору, тощо не можуть бути підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень права на апеляційне/касаційне оскарження у будь-який необмежений час після закінчення такого строку та, відповідно, підставою для поновлення зазначеного строку.

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини "... підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…".

Тобто, виходячи з принципу "належного урядування", державні органи загалом, і податкові органи зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді поновлення судами строку на оскарження судових рішень та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно (у даному випадку - за рахунок платника податку у зв`язку з порушенням принципу остаточності судового рішення, прийнятого на користь такого платника податку).

У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку апріорі не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів. Це пов`язано з тим, що держава має дотримуватись принципу "належного урядування" та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж.

Таким чином, довготривала процедура погодження та сплати судового збору не може бути визнана поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження та, як наслідок, не є підставою для порушення принципу правової визначеності щодо остаточного рішення.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 листопада 2018 року по справі № 817/1371/17, від 05 лютого 2019 року по справі № 826/11314/17, від 02 листопада 2018 року по справі № 816/4651/15 та по справі № 817/1371/17, врахування якої є обов`язковим в силу ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.ч.5, 6 ст.242 КАС України.

З огляду на приписи, зокрема, статті 44 КАС України, позивач, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на апеляційне оскарження судового рішення, повинен діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом для чого, як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, має вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Враховуючи викладене, обставини, які наведені позивачем у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, не можуть бути визнані поважними, а заява Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про поновлення строку на апеляційне оскарження не може бути задоволена.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено наявності обставин, що перешкоджали йому звернутись до суду в межах строку, визначеного статтею 287 КАС України, та становили об`єктивно непереборні перешкоди, які пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення, причини пропуску строку апеляційного оскарження зазначені у вказаному клопотанні не є поважними, а тому суд не знаходить підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року.

Керуючись ст.ст.121, 295, 325, 328, 329 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

у задоволенні клопотання Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року відмовити.

Визнати неповажними причини пропуску Житомирського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів строку на апеляційне оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України .

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.