Справа № 520/6745/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 р. Справа № 520/6745/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019, головуючий суддя першої інстанції Бідонько А.В., повний текст судового рішення складений 24.07.2019, вул. Мар`їнська АДРЕСА_1 , по справі № 520/6745/19

за позовом ОСОБА_1

до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова і (далі відповідач, Індустріальне ОУПФУ м. Харкова), в якому просила суд:

- визнати протиправним рішення Індустріального ОУПФУ м. Харкова №473 від 15.05.2019 щодо відмови у поновленні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 та зобов`язати Індустріальне ОУПФУ м. Харкова поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з 07.10.2009, з урахуванням індексації пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як не працюючому пенсіонеру, інваліду 2 групи, здійснивши осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, та здійснювати виплату пенсії на визначений Позивачем банківський рахунок.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Індустріального ОУПФУ м. Харкова на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 768,40 грн.

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Індустріальне ОУПФУ м. Харкова подати до суду впродовж визначеного судом строку звіт про виконання судового рішення. Попередити відповідача, що у разі неподання звіту суд розгляне питання про накладення штрафу.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача з питань строку звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріального ОУПФУ м. Харкова про визнання зобов`язання вчинити певні дії.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Індустріального ОУПФУ м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог про зобов`язання Індустріального ОУПФУ м. Харкова поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з 07.10.2009 по 08.01.2019, з урахуванням індексації пенсії відповідно до ст.42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як не працюючому пенсіонеру, інваліду 2 групи, здійснивши осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, та здійснювати виплату пенсії на визначений позивачем банківський рахунок - повернуто позивачу.

Не погодившись з даною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначила, що лише 27.05.2019 позивач отримала рішення-відмову відповідача у поновленні виплати пенсії та 08.07.2019, дізнавшись у такий спосіб про порушення своїх прав, вважаючи рішення незаконним, в межах шестимісячного строку з часу отримання відмови відповідач, оскаржила дане рішення до суду. Також позивач послалася на ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також зазначила про те, що встановлення строкових меж триваючого правопорушення у сфері реалізації соціальних прав обмежує доступ особи до суду, при цьому послалася на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 24.04.2018 по справі № 127/15035/17, від 18.07.2018 по справі № 263/3644/17. Крім того, позивач просила врахувати при вирішенні справи її похилий вік, незадовільний стан здоров`я та проходження у зв`язку з цим лікування, проживання в іншій країні, не володіння інформацією, навіть де оприлюднюються подібні рішення суду, що позбавили позивача можливості вчасно дізнатися про ухвалення Конституційним Судом України важливого для неї рішення. Зазначені позивачем поважні причини пропуску строку судом першої інстанції не були оцінені, відтак питання щодо періоду, з якого права позивача підлягають захисту вирішено шаблонно, без індивідуалізації рішення та з допущенням формалізму, що перешкоджає захисту порушених державою соціальних прав та гарантій позивача. Крім того, позивач послалася на рішення Європейського Суду з прав людини у справі Чуйкіна проти України від 13.01.2011, у справі Голдер проти Сполученого Королівства, Muller v Austria, Andrejeva v Latvia, Carson and Others v the United Kingdom, Lakicevic and Others v Montenegro and Serbia та ін.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2019 призначено до розгляду клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору в порядку письмового провадження та ухвалою колегії суддів від 03.09.2019 задоволено вищезазначене клопотання. Звільнено позивача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2019 відкрито провадження у справі № 520/6745/19, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено в порядку письмового провадження.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено наступні обставини у справі, які не оспорені сторонами.

З березня 1993 року позивач отримувала пенсію по інвалідності у розмірі пенсії за віком, що вбачається із заяви ОСОБА_1 про продовження виплату пенсії на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Після виїзду позивача у вересні 1999 року до Ізраїлю, виплата пенсії позивачу припинена.

06 серпня 2018 року позивач звернувся із заявою та доданими до неї документами до відповідача про поновлення виплати пенсії у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/200.

Листом ГУ ПФУ в Харківській обл. від 28.09.2018 № 4964/Г-14 позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

17 грудня 2018 року позивач повторно звернулася до пенсійного органу із заявою встановленого зразка про поновлення виплати пенсії.

Згідно протоколу УПФУ в Московському р-ні м. Харкова про розгляд спірних питань, які виникають під час призначення (перерахунку) та виплати пенсії від 09.01.2019 позивачу відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності.

Повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 08.01.2019, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині подані поза межами строку звернення до суду, відсутні належні докази для поновлення пропущеного строку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З огляду на зазначене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Такий строк був встановлений нормами КАС України, чинними як на час звернення позивача за захистом своїх прав до суду із позовної заявою, так і на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України (в редакції, чинній на час звернення позивача з позовною заявою до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права. Отже, після прийняття та опублікування рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. При цьому, той факт, що із заявою про поновлення пенсії позивач звернувся до пенсійного органу 06.08.2018 не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатись про порушення прав. Вказана дата, 06.08.2018, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, як помилково вважає позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 по справі № 423/5348/17, від 20.02.2018 по справі № 757/12134/14-а, зокрема і в постановах від 24.04.2018 по справі № 127/15035/17 та від 18.07.2018 по справі № 263/3644/17, на які посилався позивач, в обгрунтовання доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування у даній справі, на підставі ч. 3 ст. 122 КАС України, строків, встановлених ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", колегія суддів вважає необгрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що цими положеннями передбачено виплату пенсіонеру без обмеження строком тих сум пенсії, які йому були нараховані, однак, не були виплачені з вини органу, яким виплачується пенсія.

Зважаючи на те, що в даному випадку пенсія позивачу нарахована не була, вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Посилання апелянта на необхідність врахувати при вирішенні даної справи її похилий вік, незадовільний стан здоров`я та проходження у зв`язку з цим лікування, проживання в іншій країні, не володіння інформацією, навіть де оприлюднюються подібні рішення суду, що позбавили позивача можливості вчасно дізнатися про ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути визнані судом як підстави для поновлення пропущеного позивачем строку, встановленого законом.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В контексті наведеної норми поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. Разом з тим, обставини, на які позивач посилається, не відповідають критеріям поважності пропуску встановленого законом строку, зокрема похилий вік, проживання в іншій країні не позбавляли позивача можливості діяти через представника або у інший спосіб, необізнаність позивача про чинне законодавство також не може вважатися поважною причиною для поновлення пропущеного строку в розумінні ст. 121 КАС України, посилання позивача на проходження в цей період лікування не підтверджено належними та допустимими доказами.

Стосовно посилань апелянта на те, що встановлення строків звернення до суду перешкоджає захисту порушених державою соціальних прав та гарантій позивача, суперечить принципу доступу до суду у світлі прийнятих Європейським судом з прав людини рішень, колегія суддів ставиться критично та зазначає наступне.

Дотримання строків звернення до суду є однією із гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Так, пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У рішенні у справі "Рябих проти Росії" ( 980_172 ) (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X) Європейський Суд з прав людини визначився, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі Пономарьов проти України (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення Устименко проти України слідує, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача поважних причин для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Європейський Суд з прав людини одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Отже, обставини, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, доводяться стороною і встановлюються судом.

Зважаючи на відсутність доказів наявності непереборних обставин, які б перешкоджали зверненню позивача до суду у встановлений законом період, позивачем таких доказів не надано, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна заява, з огляду на дату звернення позивача до суду за захистом своїх прав (08.07.2019), підлягає поверненню відповідно до вимог ст. 123 КАС України в частині позовних вимог за період з 07.10.2009 по 08.01.2019.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2019 року по справі № 520/6745/19 за позовом ОСОБА_1 до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк

Повний текст постанови виготовлений 26.09.2019