Справа № 260/1347/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 260/1347/18
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
при секретарі -Поповій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України у Закарпатській області (надалі - відповідач, ДМС), в якому просила:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС від 03.12.2018 року про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що повернення до Дагестану РФ, загрожує їй реальною небезпекою бути підданою нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через відсутність безпеки та захисту, з боку органів державної влади від переслідування колишнього чоловіка і його родини, що бажають кровної помсти, та радикально налаштованих ісламістів за порушення норм ісламу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кизилюрт, Республіки Дагестан Російської Федерації, є громадянкою Російської Федерації, за національністю аварка, за віросповіданням мусульманка. Сімейний стан розлучена. Рідна мова російська. Має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Працювала приватним вчителем танцю живота. Також працювала танцівницею в ресторанах Махачкали, Москви та Ізраїлю. Прибула в Україну через Білорусь напередодні 2016 року. Кордон перетинала пішки, поза межами пункту пропуску. Тиждень проживала в м.Києві, звідки поїхала до м. Ужгороду. Після прибуття до м. Ужгороду проживала в готелі. В подальшому була затримана прикордонною поліцією Словаччини і після дачі пояснень 01.04.2016 року передана на територію України представникам Чопського прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

04.04.2016 року Чопським прикордонним загоном, у відповідності до п.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», направлено до ДМС для прийняття відповідного рішення заяву про надання позивачу статусу біженця, яка була відібрана в результаті надання правової допомоги юристом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців.

22.04.2016 року ДМС була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ДМС №27 від 22.04.2016 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду заяви позивача, проведених з нею співбесід, досліджених матеріалів, ДМС дійшло висновку, що громадянка Російської Федерації не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до вимог ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2016UZ0003 від 22.06.2016 року.

Рішенням ДМС України №359-16 від 14.07.2016 року громадянці Російської Федерації було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року по справі №807/1339/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.07.2018 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

13.11.2018 року позивач повторно звернулася з заявою до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС, та подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.12.2018 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2018UZ0008 громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС складено висновок по справі №2018UZ0008 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Наказом начальника ДМС №42 від 03.12.202018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказано відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту - громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

03.12.2018 року позивач отримала повідомлення ДМС за №4.4./23 від 03.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі наказу начальника ДМС №42 від 03.12.2018 року.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС від 03.12.2018 року про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та правомірним.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадської належності або держави постійного місця проживання.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що причиною її виїзду з країни громадянської належності стало переслідування через «немусульманську поведінку», оскільки вона танцювала у розважальних закладах, виконуючи «танець живота». У поданій заяві-анкеті та під час співбесід заявниця повідомила, що виїхала з Росії через отримання погроз з боку проісламських налаштованих осіб як в місті Махачкала, так і в Москві через роботу танцівницею у розважальних центрах як на території Дагестану, так і Росії в цілому.

Вищевказані підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивача за захистом у 2016 році і оцінка цим доводам була надана судом у справі №807/1339/16 під час оскарження позивачем рішення ДМС України від 14.07.2016 року №359-16.

Рішення по справі №807/1339/16 набрало законної сили.

Згідно висновків суду в справі №807/1339/16, надана позивачем інформація разом з інформацією по країні походження не підтверджує наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивачки нелюдського поводження або катування у разі повернення до своєї країни.

Також позивачка стверджувала, що вона побоюється повернення до Росії через те, що вона покинула країну без дозволу правоохоронних органів.

З матеріалів справи вбачається, що ДМС направлено запит на адресу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області - управління інформаційно-аналітичної підтримки на предмет перебування заявниці в розшуку. Згідно відповіді станом на 26.11.2018 року позивач у розшуку не перебуває.

Згідно листа Генерального консульства Російської Федерації у Львові від 06.07.2016 року №923 на запит т.в.о. начальника штабу Чопського прикордонного загону ОСОБА_1. знаходиться у федеральному розшуку МВС по республіці Дагестан ОП УМВС по Кіровському району, л/д №55889, УК РФ ст.228 ч.2, заведене 10.09.2015 року.

Водночас, вищевказана інформація була в розпорядженні ДМС на час прийняття рішення від 14.07.2016 року №359-16 та відображена у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року по справі №807/1339/16. Тобто, ці обставини не є новими.

Як зазначалося вище, позивач прибула в Україну з Білорусі напередодні Нового 2016 року. Кордон перетинала пішки. Тиждень проживала в м. Києві, звідки поїхала до м. Ужгороду.

Зі слів позивачки, опинившись в лісосмузі, збираючи гриби, вона заблукала, і була затримана прикордонною поліцією Словаччини, після дачі пояснень, була передана на територію України 01.04.2016 року представникам Чопського прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Колегія суддів погоджується з наданою судом першої інстанції оцінкою повідомлених позивачем причин її затримання на державному кордоні, як неправдивих.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що перебуваючи на території України протягом трьох місяців, позивач не звернулася ані в м. Києві, ані в м. Ужгороді до органів міграційної служби щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а таке звернення було зроблено позивачем лише після невдалої спроби нелегально перейти державний кордон України у напрямку Словаччини.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що наведені вище звернення позивача до ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17, згідно якої тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Колегія суддів також погоджується з наведеними судом першої інстанції підставами для відхилення посилань позивача на її переслідування в Росії через спільне проживання з громадянином України ОСОБА_5 ..

Враховуючи наведені фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів робить висновок про правомірність та обґрунтованість спірного наказ ДМС №42 від 03.12.2018 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки спірний наказ прийнятий з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи за наявності підстав, передбачених ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи представника позивача щодо нероз`яснення позивачу її прав рідною мовою при зверненні за захистом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що співбесіда з позивачем 03.12.2018 року проводилася російською мовою, яка зазначена позивачем як рідна, будь-яких заяв з приводу нерозуміння нею своїх прав, які письмово викладені українською, від позивача не надходило. Позовна заява до суду, яку позивач підписала та подала особисто, викладена українською мовою. Крім цього позивач вдруге перебуває в процедурі звернення за захистом і про нероз`яснення їй зрозумілою для неї мовою її прав жодного разу не заявила, в тому числі і у позовній заяві по даній справі.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів вважає, що обґрунтованість спірного наказу ДМС підтверджується матеріалами справи, а позивачем не доведено, що повернення її до країни походження, загрожує їй реальною небезпекою бути підданою нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 24 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.