Справа № 817/16/16
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/5901/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року (рішення прийнято судом у складі головуючого судді Зозулі Д. П. о 17:14 год у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі - УМВС в Рівненській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління МВС України в Рівненській області від 06 листопада 2015 року № 348 о/с в частині звільнення його з 06 листопада 2015 року з посади старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Рівненській області у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), поновити його на посаді старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Рівненській області з 06 листопада 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його незаконно звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Рівненській області в період перебування у відпустці по догляду за дитиною без з`ясування можливості подальшого використання на службі та без врахування його переваги в залишенні на роботі як сімейному.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нову постанову - про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію» у відповідача був відсутній обов`язок персонального попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, а перебування його у відпустці не було перешкодою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 9 вересня 2005 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно з наказом УМВС України в Рівненській області від 03 липня 2015 року № 213 о/с «По особовому складу» капітану міліції ОСОБА_1 , старшому оперуповноваженому відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Рівненській області, відповідно до пункту 3 статті 25 Закону України «Про відпустки» надано відпустку без збереження заробітної плати (по догляду за дитиною) з 26 липня 2015 року по 26 липня 2016 року.

Наказом начальника УМВС у Рівненській області від 06 листопада 2015 року № 348 о/с «По особовому складу» відповідно до пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Рівненській області звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) на підставі пункту 64 "г" (через скорочення штатів).

06 листопада 2015 року управлінням кадрового забезпечення УМВС України в Рівненській області надіслано позивачу повідомлення про його звільнення зі служби через скорочення штатів та необхідність отримання трудової книжки.

Повторно вказане повідомлення було надіслано позивачу 10 грудня 2015 року.

Факти надіслання повідомлень підтверджуються копією журналу обліку вихідної кореспонденції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність порушень вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України при звільненні позивача зі служби в органах внутрішніх справ, оскільки УМВС України в Рівненській області не доведено, що позивачу були запропоновані конкретні вакантні посади, що є необхідною умовою звільнення працівника у зв`язку із скороченням штату працівників.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:

1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;

2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року".

Пунктами 4, 8 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Пунктом 10 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ".

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті «Голос України» 06 серпня 2015 року, отже, набрав чинності 07 листопада 2015 року (окрім норм, визначених пунктом 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення»).

Таким чином, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом України «Про Національну поліцію», могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06 листопада 2015 року.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Положення), передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку. Дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.

В свою чергу, працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, або шляхом видання наказу про призначення за його згодою, або за результатами проходження конкурсу.

Так, в першому випадку формою волевиявлення особи слугувало надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.

Що стосується другого з наведених вище випадків, то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» і звільнення особи у зв`язку із скороченням штатів.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для врахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 у встановлений строк не подав рапорт про його бажання подальшого проходження служби в поліції.

Відсутність заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулось законно.

Суд першої інстанції правомірно застосовував норми загального трудового законодавства, якими врегульовано порядок пропозиції вакантних посад, оскільки спеціальне законодавство таких положень не містить, та зробив висновок, що відповідачем не було дотримано вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України, яка передбачає, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Покликання відповідача на належне інформування позивача про звільнення шляхом надіслання на адресу позивача листів з проханням прибути до УМВС у Рівненській області для вирішення питання щодо подальшого проходження ним служби, які, як стверджує позивач, ним не отримані, не можна брати до уваги як попередження про звільнення, оскільки вони не містять пропозицій зайняття іншої посади, а тому суд першої інстанції правомірно їх не врахував.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог законодавства, що є підставою для його поновлення на службі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 817/16/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.