Справа № 200/9153/19-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 р. Справа№200/9153/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П.,

при секретарі судового засідання Кудрявцеві О.Ю.,

за участю:

представника відповідача - Орлатого В.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати дії відповідача щодо відмови у видачі йому паспорту у формі паспортної книжечки відповідно до "Положення про паспорт громадянина України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ із наступними змінами та доповненнями - незаконними;

- зобов`язати відповідача оформити та видати у зв`язку із досягненням позивачем вісімнадцятирічного віку паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до "Положення про паспорт громадянина України", затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ із наступними змінами та доповненнями без передачі будь-яких даних про ОСОБА_1 та про його батьків до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номеру запису у Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без від цифрованих відбитків пальців, без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного Реєстру.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено наступне.

Після досягнення ним 16-річчя він разом із батьком - ОСОБА_2 та матір`ю - ОСОБА_3 звернулися до Слов`янського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області з письмовою заявою про видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-XII, однак паспорт видано не було. У своїй заяві позивач обґрунтував відмову від оформлення та отримання паспорту у формі id-картки релігійними переконаннями та правом на отримання ним паспорту у формі книжечки. Позивач вказує, що на зазначену заяву ним отриманий лист від відповідача за № М-864/6/1401-18 від 9 листопада 2019 року про відмову у видачі паспорта у формі книжечки.

Відмовляючи у видачі паспорта-книжечки відповідач посилається на Закон України № 5492-VI "Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", на постанову Кабінету Міністрів України № 302 від 25 березня 2015 року "Про затвердження зразка бланку, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України", а також зауважує на втрату чинності наказу Міністерства внутрішніх справ від 13 квітня 2012 року № 320 і на відсутність затверджених у встановленому порядку форми заяви на одержання паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, порядок її реєстрації та процедури оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки.

Позивач вважає, що такою відмовою відповідач грубо і безпідставно порушує його законні права та інтереси, у зв`язку із неможливістю реалізації ним своїх громадських прав без паспорту, що посвідчує особу та підтверджує громадянство Україн (а.с. 5-12).

Ухвалою суду від 24 липня 2019 року відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 1-2).

Ухвалою суду від 9 серпня 2019 року судом вирішено питання про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи на 15 серпня 2019 року (а.с. 67).

Протокольною ухвалою суду від 15 вересня 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 3 вересня 2019 року.

Протокольною ухвалою суду від 3 вересня 2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 19 вересня 2019 року.

Представник відповідача 19 вересня 2019 року в судове засідання з`явився.

Позивач 19 вересня 2019 року в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

13 вересня 2019 року від позивача та його представника на офіційну електронну адресу суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с. 82, 84).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи наведене вище суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та його представника.

19 вересня 2019 року представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, обґрунтувавши це наступним.

7 листопада 2018 року на особистий прийом до начальника Слов`янського МВ ГУ ДМС у Донецькій області звернулась мати (на той момент - неповнолітнього) ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та надала заяву довільної форми, де підписантами зазначені троє осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітній син - ОСОБА_1 ), в якій було зазначено про відмову неповнолітнього ОСОБА_1 від документа, що містить безконтактний електронний носій, без внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) та містилось проханням оформити бланк паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Представник відповідача зауважує, що на особистому прийомі 7 листопада 2018 року була лише мати позивача - ОСОБА_3 ; ані самого позивача, прізвище якого зазначено у заяві в якості підписанта, ані його батька, який також зазначений підписантом у заяві та який підписав заяву, - на особистому прийомі не було.

Крім цього, до наданої під час особистого прийому матір`ю позивача заяви не було додано двох фотокарток ОСОБА_1 розміром 35x45 мм, що суперечить Положенню про паспорт громадянина України, на яке у позові посилається позивач та в якому зазначено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35x45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Таким чином, для отримання адміністративної послуги з видачі паспорта громадянина України (в тому числі у формі паспортної книжечки) ОСОБА_1 повинен був особисто звернутись до Слов`янського МВ ГУ ДМС у Донецькій області та надати повний пакет документів, який зазначений вище.

Враховуючи наведене підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України ОСОБА_1 у відповідача не було.

Також представник відповідача зазначив, що 9 листопада 2018 року на електрону адресу ГУ ДМС у Донецькій області надійшла така ж (за змістом та формою) заява від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_1 , підписана двома особами - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (зареєстрована за вх. № М-864/6/1401-18).

Вказана вище заява (як до територіального підрозділу ГУ ДМС у Донецькій області, так і до відповідача) за своєю юридичною природою не створювала правових підстав для надання ОСОБА_1 адміністративної послуги щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України, так як не відповідала нормативним вимогам щодо її форми, була подана не особисто особою, що звертається за паспортом, без передбачених законодавством додатків (фотографій) та була подана до неналежного органу (не до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання позивача, як це передбачено п. 12 Положення про паспорт № 2503-XII).

Крім цього, у наданій заяві містились зазначення, що вона є «досудовим зверненням» та що «відповідь на цю заяву є необхідною заявникам для подальшого вирішення питання».

У зв`язку із наведеним ця заява була розглянута відповідачем за Законом України «Про звернення громадян» та будо надано відповідь із роз`ясненням щодо порядку отримання паспорту. Зокрема, у відповіді було зазначено, що чинним законодавством встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється лише у формі картки, а у формі книжечки може бути виготовлено інший документ залежно від змісту та обсягу інформації. Кожен громадянин України незалежно від віку зобов`язаний отримати паспорт громадянина України у порядку, визначеному Законом України «Про демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», при цьому особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35x45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

У встановлений законом строк зазначена відповідь була скерована відповідачем на адресу, вказану у заяві.

Також представник відповідача зауважив, що посилання позивача у позові на Наказ МВС України Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України від 13 квітня 2012 року № 320 є некоректним, так як відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 1 березня 2018 року № 161 наказ МВС № 320 був скасований.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення відповідача аналогічного змісту (а.с. 42-51, 85-86).

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с. 19, 21).

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, , місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Мирноград, м-н. Молодіжний, буд. 59, є органом державної влади (а.с. 38-39).

Як встановлено під час розгляду справи, 7 листопада 2018 року на особистий прийом до начальника Слов`янського МВ ГУ ДМС у Донецькій області звернулась мати ОСОБА_1 (на той момент неповнолітнього) - ОСОБА_3 , та подала заяву довільної форми, в якій підписантами були зазначені троє осіб - ОСОБА_2 (батько позивача), безпосередньо ОСОБА_3 та їх неповнолітній син - ОСОБА_1 . В поданої нею заяві було зазначено прохання: оформити бланк паспорту громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України», форма якої не заборонена діючим законодавством України, а не у формі пластикової картки типу 10-1, форма якої не є паспортом та не є його єдиним зразком; проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті; провести реєстрацію громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; вести облік щодо ОСОБА_1 за раніше встановленими формами - за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без використання любого цифрового ідентифікатора особи (у т.ч за серією та номером паспорту), без внесення інформації про них до ЄДР чи будь-яких баз даних і реєстрів та без автоматизованої обробки та передачі персональних даних.

За поясненням представника відповідача 7 листопада 2018 року на особистому прийомі не було ані самого позивача, прізвище якого зазначено в заяві в якості підписанта, ані його батька, який зазначений підписантом у заяві.

Як вбачається із вказаної заяви (копія якої наявна в матеріалах справи), її підписали дві особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Біля прізвища позивача підпис відсутня. Також у заяві викреслений пункт перший розділу «додатки»: «дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5». Крім цього у заяві зазначено, що вона є «досудовим зверненням» та «відповідь на цю заяву необхідна для подальшого вирішення питання» (а.с. 24, 57, 62).

9 листопада 2018 року на електрону адресу ГУ ДМС у Донецькій області (за поясненням відповідача) надійшла така ж саме (за змістом та формою) заява, підписана двома особами - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (зареєстрована за вх. № М-864/6/1401-18), до якої було додано копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 .

Відповідно до матеріалів справа зазначена заява із вказаним додатком була направлена на адресу відповідача 7 листопада 2018 року поштою (а.с. 25-26).

Судом встановлено, що відповідачем вказана заява була розглянута 13 листопада 2018 року за приписами Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (а.с. 15-18, 27-29, 63-65).

У наданій відповіді Головним управлінням ДМС у Донецькій області позивача було повідомлено, що чинним законодавством встановлено виготовлення паспорту громадянина України лише у формі картки; що кожен громадянин України незалежно від віку зобов`язаний отримати паспорт громадянина України у порядку, визначеному Законом України «Про демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Зазначено, що особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України, яке реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.

Роз`яснено, що для одержання паспорта громадянин має подати: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35x45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Докази щодо направлення відповіді позивачу та його законним (на час виникнення спірних правовідносин) представникам на аналогічну заяву Слов`янським МВ ДМС у Донецькій області в матеріалах справи відсутні.

Не погодившись із відмовою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області у видачі йому паспорту громадянина України у формі паспортної книжечки, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частин 1 та 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 32 Основного Закону не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. За змістом частини четвертої цієї ж статті, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зауважує, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 7 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002) та п. 65 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11)).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з п. 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, суд зазначає, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI від 20 листопада 2012 року «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон № 5492-VI) паспорт громадянина України відноситься до документів (оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру), що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (далі - Положення про паспорт, Положення № 2503-XII), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт" На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України". На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом п. 2 цієї Постанови із застосуванням засобів Реєстру запроваджено: з 1 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII; з 1 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

До завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів ДМС матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється (п. 3 Постанови № 302).

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься, зокрема, така інформація: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 2297-VI від 1 червня 2010 року «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI), мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, суд звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 6 липня 2010 року № 2438-VI від 6 липня 2010 року (далі - Закон № № 2438-VI), зазначено: "Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції".

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Таким чином, суд дійшов висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, суд звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine" від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland" від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, суд бере до уваги, що ЄСПЛ у своєму рішенні по справі "Х`ю Джордан проти Великої Британії" сформулював таку позицію: "Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу".

Суд дійшов висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-XII.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 у зразковій справі № 806/3265/17.

Разом із цим суд не вважає справу № 200/9153/19-а (дану справу) типовою по відношенню до справи № 806/3265/17, у зв`язку із тим, що вона не відповідає в повному обсязі ознакам типової справи, визначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018, оскільки обов`язковими ознаками даної справи задля застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові від 19 вересня 2018 року, повинні бути такі:

1) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ;

2) відповідач - територіальні органи ДМС України;

3) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ.

За висновком суду, застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у згаданій вище постанові у справі № 806/3265/17 та, як наслідок, задоволення позову, було б можливо у тому разі, коли би ОСОБА_1 особисто звернувся до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України із проханням надання йому паспорт у формі книжечки у зв`язку з відмовою в обробці персональних даних та надав документи, передбачені п. 13 Положення № 2503-XII, а саме: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; та, своєю чергою, за наслідками вирішення саме такої заяви, поданої саме в зазначеному порядку, йому б було відмовлено у вказаному.

В правовідносинах, які є спірними в межах даної справи, відсутня відмова належного органу про видачу паспорта у формі книжечки, прийнята за результатом розгляду заяви, поданої у належній формі належною особою - суду не надано доказів, що позивач звертався особисто до належного територіального органу ДМС України із належною заявою та необхідним переліком документів, та що йому було відмовлено за результатом розгляду такої заяви у видачі паспорта у формі книжечки.

Так, відповідно до п. 12 Положення про паспорт № НОМЕР_3 видача та обмін паспорта провадиться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина.

Пункт 13 вказаного Положення визначає, що для одержання паспорта громадянин подає:

- заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України;

- свідоцтво про народження;

- дві фотокартки розміром 35 х 45 мм;

- у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Вказаною нормою закріплено не тільки перелік необхідних для оформлення паспорта документів, а й особисте їх подання громадянином, котрий звертається за таким оформленням.

За правилами п. 26 Порядку № 302 після формування заяви-анкети працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта друкує її та надає заявнику для перевірки правильності внесених до заяви-анкети відомостей. Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування. Після перевірки заявник власним підписом підтверджує правильність внесених до заяви-анкети відомостей про особу (п. 27 Порядку № 302).

Як встановлено під час розгляду справи позивач до Слов`янського міського відділу Державної міграційної служби із заявою-анкетою про видачу паспорту та повним переліком документів, зазначених у п. 13 Положення про паспорт № 2503-ХІІ, не звертався.

За матеріалами справи до відповідача (на електронну пошту) та Слов`янського МВ ДМС у Донецькій області (особисто) звернулась мати позивача, ОСОБА_3 , із заявою, підписаною нею та ОСОБА_2 (батьком позивача), про оформлення бланку паспорту у вигляді книжечки її синові, позивачу у справі, та про ведення обліку щодо позивача за раніше встановленим порядком, при цьому у поданій заяві вказано, що заява є «досудовим зверненням» та що «відповідь на цю заяву необхідна для подальшого вирішення питання». При цьому до заяви (поданої як до Слов`янського МВ так і до відповідача) було додано лише копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 .

Отже, у обсязі встановлених у цій справі обставин є підстави вважати, що звернення законного представника позивача (станом на час виникнення спірних правовідносин) від 7 листопада 2018 року (як до відповідача так і до Слов`янського МВ ДМС у Донецькій області) за суттю і формою не є підставою для оформлення паспорта громадянина України, процедура якого визначена Постановою № 302.

На вказане звернення відповідачем та, за його поясненням, його структурним підрозділом - Слов`янським МВ ДМС у Донецькій області було надано відповідь відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частина перша статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень (відповідачем у справі) порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом; відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Відсутність факту відмови належного органу у оформленні паспорту на підставі заяви належної форми робить передчасним звернення до суду з позовом про визнання протиправною такої відмови та зобов`язання видати паспорт згідно з нормами вказаного Положення.

Зазначений висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові цього суду від 11 вересня 2019 року (справа № 808/878/18, Постанові від 9 липня 2019 року (справа № 610/3417/17) та ухвалах цього суду від 28 травня 2019 року (справа № 260/1240/18), від 26 квітня 2019 року (справа № 260/1365/19).

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до п. 19 Порядку № 302 документи для оформлення паспорту здійснюється до територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС.

Як встановлено судом, представник позивача (на час виникнення спірних правовідносин) звернулась із заявою щодо оформлення паспорту до двох адресатів - Слов`янського МВ ДМС у Донецькій області та ГУ ДМС у Донецькій області.

При цьому у позові позивачем оскаржується відповідь (розцінена як відмова у видачі паспорту) саме ГУ ДМС у Донецькій області.

Відповідь на заяву від Слов`янського МВ ДМС не є предметом розгляду у даній справі - позивач не зазначає її в якості спірного (оскаржуваного) рішення, не зазначає Слов`янський МВ в якості відповідача та не додає до адміністративного позову відповідь від зазначеного територіального підрозділу ДМС.

Суд зауважує, що Слов`янський МВ ДМС УДМС у Донецькій області, будучи територіальним підрозділом, відповідно до п.п. 7, 9 ч. 1 ст. 4, ч. 3 ст. 46 КАС України може бути відповідачем у справі з приводу оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Враховуючи наведене вище, позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка не була повноважна приймати рішення про видачу паспорту та яка не приймала рішення про відмову в оформленні паспорта.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у Постанові цього суду від 26 червня 2019 року, справа № 0840/3992/18.

Враховуючи встановлені судом під час розгляду справи обставини, виходячи з меж заявлених позивачем позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а позовні вимоги - такими, що не підлягають задоволенню

Керуючись ст.ст. 72-77, 94, 139, 242-246, 257-258, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду прийняте у нарадчій кімнаті, його вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні в присутності представника відповідача.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 24 вересня 2019 року.

Суддя Н.П. Волгіна