Справа № 560/1818/19
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1818/19
РІШЕННЯ

іменем України

19 вересня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

за участю:секретаря судового засідання Василевської К.В. позивача ОСОБА_1 представника позивача Соловей О.В.
розглянувши адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області про визнання протиправним, та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до відповідача, в якому просить рішення позачергової сесії Новоушицької селищної ради VII скликання від 23 червня 2017 року № 11 "Про встановлення та затвердження місцевих податків і зборів на 2018 рік на території Новоушицької селищної Ради, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади" в частині встановлення ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність у розмірі 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр загальної площі для об`єктів нерухомості, які розташовані (знаходяться) на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади (пункт 5.2.2.2), скасувати.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14 травня 2018 року між ним та ОСОБА_2 , укладено договір дарування.

Відповідно до даного договору позивачу подаровано 690/1000 частки у праві власності нежитлової будівлі центральної майстерні та ангару, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ж, загальною площею 1401,4 кв.м. Дані об`єкти розташовані на земельних ділянках розміром 0,1176 га (кадастровий номер :03:001:289), розміром 0,1189 га (кадастровий номер :03:001:290), та розміром 0,1771 га (кадастровий номер :03:001:280).

Вказаний договір укладений між позивачем та ОСОБА_2 , як фізичними особами.

Рішенням позачергової сесії Новоушицької селищної ради VII скликання від 23 червня 2017 року № 11 "Про встановлення та затвердження місцевих податків і зборів на 2018 рік на території Новоушицької селищної Ради, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади" (пункт 5.2.2.2.) встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність у розмірі 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр загальної площі для об`єктів нерухомості, які розташовані (знаходяться) на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до пункту 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних та міських Рад належить встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Підпунктом 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено суб`єктів, які є платниками податку, а саме: такими платниками є фізичні та юридичні особи.

Позивач вважає вищевказане рішення в частині встановлення ставки даного податку протиправним, а тому воно підлягає скасуванню, оскільки фізичні особи-підприємці не є окремими платниками даного податку, а тому вони мають його сплачувати, як фізичні особи.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.07.2019 року відкрито провадження у даній справі, та її розгляд вирішено провести за правилами загального позовного провадження.

24.07.2019 року відповідач подав відзив на даний адміністративний позов, в якому у задоволенні позову просить суду відмовити з наступних підстав.

Відповідно до пункту 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статей 4, 7, 8, 10, 12, 265, 266 ПК України позачерговою сесією Новоушицької селищної ради 23.06.2017 року прийнято рішення за № 11 "Про встановлення та затвердження місцевих податків і зборів на 2018 рік на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади".

Відповідно до підпункту 12.3.4. пункту 12.3. ст.12 ПК України та Закону України "Про доступ до публічної інформації" рішення Новоушицької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року було офіційно оприлюднено на веб-сайті Новоушицької селищної ради.

Пунктом 5 рішення Новоушицької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року встановлено податок на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади.

В підпункті 5.1. пункту 5 рішення Новоупщцької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року зазначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 5.2. пункту 5 рішення Новоушицької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням Новоушицької селищної ради у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до рішення Новоушицької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року встановлено різні ставки податку для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, виходячи з елементів передбачених пунктом 7.1. статті 7 Податкового кодексу України, зокрема із такого елемента як об`єкт оподаткування.

Так, зокрема підпунктом 5.2.2.2. пункту 5 рішення Новоушицької селищної ради № 11 від 23.06.2017 року передбачено, що ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність, встановлюється у розмірі 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр загальної площі для об`єктів нежитлової нерухомості, які розташовані (знаходяться) на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади.

Тобто, селищною радою визначено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, але які є підприємцями і використовують об`єкти оподаткування для здійснення комерційної діяльності, оскільки здійснювати комерційну діяльність без статусу фізичної особи-підприємця чинним законодавством України заборонено.

Враховуючи вищевикладене, Новоушицька селищна рада просить суд в задоволенні позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Вільямовича до Новоушицької селищної ради про скасування рішення - відмовити.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.07.2019 року вирішено закрити підготовче провадження у даній справі, та призначити її до судового розгляду на 19.09.2019 року о 11:00 год.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, та надали суду пояснення згідно обставин викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач був повідомлений про дату, час, та місце розгляду справи належним чином, та подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій також просить прийняти законне та обгрунтоване рішення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням позачергової сесії Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області VII скликання від 23.06.2017 року № 11 встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність.

Згідно пункту 5.2.2.2 вказаного рішення ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність, встановлюється у розмірі 1,5 відсотки мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр загальної площі для об`єктів нежитлової нерухомості, які розташовані (знаходяться) на території смт. Нова Ушиця, яка входить до складу Новоушицької селищної об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно частини 3 статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Відповідно до договору дарування від 14.05.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачу подаровано 690/1000 частки у праві власності нежитлової будівлі центральної майстерні та ангару, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ж загальною площею 1401,4 кв.м., дані об`єкти розташовані на земельних ділянках розміром 0,1176 га (кадастровий номер :03:001:289), розміром 0,1189 га (кадастровий номер :03:001:290), та розміром 0,1771 га (кадастровий номер :03:001:280).

Тому суд робить висновок, що позивач є особою, на яку поширюється оспорюваний нормативно-правовий акт, оскільки він зареєстрований як фізична особа-підприємець, та є власником нерухомого майна, розташованого на території Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області.

Позивач вважає вищевказане рішення в частині встановлення ставки даного податку протиправним, в зв`язку із чим воно підлягає скасуванню, оскільки фізичні особи-підприємці не є окремими платниками даного податку, а тому вони мають його сплачувати, як фізичні особи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо встановлення податків і зборів передбачені пунктом 12.3. статті 12 ПК України, згідно з яким сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад. Згідно зі статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", встановлення місцевих податків і зборів відповідно до ПК України є виключною компетенцію сільських, селищних, міських рад.

Згідно із частиною 1 статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Таким чином із змісту вказаних правових норм вбачається, що органи місцевого самоврядування мають право встановлювати місцеві податки і збори, до яких належить податок на нерухоме майно.

Податковий кодекс України у статті 4 встановлює основні засади податкового законодавства України. Відповідно до підпункту 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу податкове законодавство України грунтується в тому числі на наступник принципах:

- рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків;

- єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Суд вважає, що у своєму рішенні Новоушицька селищна рада Новоушицького району Хмельницької області порушила вказані принципи податкового законодавства, адже встановила дискримінаційні умови для платників податку, які мають правовий статус фізичної особи-підприємця, виходячи з наступного.

Згідно підпункту 265.1.1. пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається зокрема з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно підпункту 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.1.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Згідно підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.3.1. пункту 266.3 статті 266 КАС України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 ПК України встановлено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 1 статті 230 ЦК України визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, в тому числі і нерухомого майна комерційного призначення, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (ст. 325 ЦК України).

Суд, при вирішенні спору, звертає увагу, що стаття 266 ПК України не визначає таких платників податку як фізичні особи-підприємці, тому такі платники - власники об`єктів житлової та нежитлової нерухомості повинні сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за нормами, передбаченими для фізичних осіб.

ПК України не містить правових норм, які б надавали право відповідачу визначати платниками податку на нерухоме майно осіб, які мають спеціальний правовий статус, зокрема статус фізичної особи-підприємця, та встановлювати для них окрему ставку податку на нерухоме майно із визначенням умов оподаткування, що суперечить правовим нормам ПК України, вказаними у статті 4 ПК України.

З наведених норм, та обставин справи вбачається, що ПК України не передбачено встановлення такого податку як "податок для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційною діяльністю".

Досліджуючи зміст п. 5.2.2.2 оскаржуваного рішення, суд приходить до висновку, що при застосуванні вказаного пункту для цілей оподаткування нерухомого майна, фізичні особи-підприємці, які є власниками нерухомого майна, зобов`язані будуть сплачувати податок, незалежно від того чи використовують вони вказане майно в комерційних цілях, чи ні.

Слід зазначити, що діюче законодавство забороняє вчиняти суб`єктам владних повноважень будь-які дії, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з іншими.

Так, відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов, тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів місцевого самоврядування (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції є антиконкурентними діями органів влади.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади, зокрема, визнаються дії, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Згідно з частиною 3 статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до пункту 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентні дії органів влади є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року № 5207-VI законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: 1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; 2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; 3) повагу до гідності кожної людини; 4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону (пряма та непряма дискримінація тощо), забороняються.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 14 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06 вересня 2012 року № 5207-VI особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися до суду в порядку, визначеному законом.

Таким чином, встановлення вищезазначеного податку для фізичних осіб-підприємців є протиправною дією органів місцевого самоврядування - порушенням законодавства про захист економічної конкуренції та забороненою законодавством формою непрямої дискримінації.

З наведених законодавчих норм слідує, що відповідач в рамках здійснення своїх повноважень повинен відповідно до норм ПК України встановити ставку податку для фізичних осіб.

Слід відмітити, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Зокрема у справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд зазначив: «перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним… Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» , № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96). На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника». У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд у пункті 53 свого рішення «Суханов та Ільченко проти України», яке набуло статусу остаточного 26 вересня 2014 року, «Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, не довів, що діяв у межах закону при прийнятті оскаржуваного рішення, що підтверджено доказами, перевіреними в суді, тому позов необхідно задовольнити.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Відповідно до частини 1 статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

З урахуванням норм даних статтей суд приходить до висновку, що необхідно визнати протиправним та нечинним пункт 5.2.2.2 рішення позачергової сесії Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області VII скликання від 23.06.2017 року № 11, яким встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність, та зобов`язати Новоушицьку селищну раду Новоушицького району Хмельницької області невідкладно опублікувати дане рішення суду, після набрання ним законної сили, у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним пункт 5.2.2.2 рішення позачергової сесії Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області VII скликання від 23.06.2017 року № 11, яким встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб-підприємців, які здійснюють (займаються) комерційну діяльність.

Зобов`язати Новоушицьку селищну раду Новоушицького району Хмельницької області невідкладно опублікувати дане рішення суду, після набрання ним законної сили, у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Вільямовича судовий збір у розмірі 1921 грн., (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню) за рахунок бюджетних асигнувань Новоушицької селищної ради Новоушицького району Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 25 вересня 2019 року

Позивач:Фізична особа-підприємець Лясковський Олег Вільямович ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Новоушицька селищна рада (вул. Подільська, 12,Нова Ушиця,Новоушицький район, Хмельницька область,32600 , код ЄДРПОУ - 04407388)

Головуючий суддя В.К. Блонський