Справа № 620/2488/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2488/19 Суддя першої інстанції: Ткаченко О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Беспалова О.О.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

представника позивача: - ОСОБА_1 ,

представника відповідача: - Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування наказів,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року, позивач - ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання незаконними та скасування наказів, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 року № 2349/к «Про припинення контракту та звільнення»;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2019 року № 2354/к «Про виконання обов`язків».

Крім того, 21.08.2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 1635/19, ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 № 2354/к «Про виконання обов`язків».

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року заяву про забезпечення адміністративного позову - задоволено, зупинено дію наказу Міністерства юстиції України № 2354/к від 16.08.2019 року «Про виконання обов`язків».

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем - Міністерством юстиції України подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

19 серпня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34108, представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості, зазначає про очевидну протиправність оскаржуваних наказів Міністерства юстиції України від 16.08.2019 року № 2349/к та № 2354/к, що й є, на переконання заявника, обґрунтованими підставами для вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, 23 вересня 2019 року. відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34445, позивачем подано клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що повноваження ОСОБА_3 не підтвердженні належною довіреністю, підписаною Міністром юстиції України, крім того, апеляційна скарга датована 30.08.2019 року, в той час як 29.08.2019 року було призначено нового Міністра юстиції України ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи та доводи заявника, порадившись на місці, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 55 КАС України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною третьою статті 55 КАС України, юридична особа, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 59 КАС України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи.

Частиною шостою статті 59 КАС України, передбачено, що оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Згідно з частиною восьмою статті 59 КАС України, у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідності заяви, скарги, клопотання.

Таким чином, сторона у справі має право на звернення до суду із апеляційною скаргою через представника лише на підставі документу, що посвідчує його повноваження у визначеному законом порядку.

Зі змісту поданої апеляційної скарги вбачається, що вона подана представником відповідача ОСОБА_3.

Частиною третьою статті 59 КАС України встановлено, що довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18 червня 2015 р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181, право на створення, підписання, погодження, затвердження документів визначається актами законодавства, положеннями (статутами) установ, положеннями про структурні підрозділи і посадовими інструкціями.

Згідно підпункту 7 пункту 3 Розділу ІІ цих Правил у посадових інструкціях визначаються повноваження щодо засвідчення документів та їх копій.

Пунктом 10 Розділу ІІ названих Правил передбачено, що порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку. Копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки "Для копій". У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка "Копія".

Такої позиції притримується Верховний Суд в ухвалах від 05.01.2018 року у справі К/9901/5655/17, від 05.01.2018 року у справі К/9901/224/18, від 05.01.2018 року у справі К/9901/4159/17, від 05.02.2018 року у справі К/9901/90/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що додана до матеріалів справи довіреність є документом, що належним чином посвідчує повноваження ОСОБА_3 , а отже в розумінні статей 55, 59 КАС України, остання є належним представником у даній справі.

Не заслуговують на увагу також посилання позивача на те, що довіреність підписана Міністром юстиції України Павлом Петренком (апеляційна скарга датована 30.08.2019 року), в той час як 29.08.2019 року було призначено нового Міністра юстиції України ОСОБА_4 , з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів того, що дана довіреність в установленому порядку відкликана, а отже є чинною.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Так, приймаючи рішення про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства юстиції України № 2354/к від 16.08.2019 року «Про виконання обов`язків» є забезпечувальним заходом, необхідним для збереження існуючого становища до вирішення справи по суті позовних вимог, невжиття таких заходів може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам не тільки позивача, а і трудового колективу та студентів Академії та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказаний висновок суду першої інстанції необґрунтованим, з огляду на наступне.

Статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи (частина перша статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, позов, згідно з частиною першою статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Слід зазначити, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ» зазначено, що суд, при розгляді заяв про забезпечення позову має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Також суд має враховувати співрозмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів звертає увагу, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, суд у кожному випадку повинен встановити, виходячи з конкретних доказів, чи є хоча б одна з зазначених обставин у наведеній нормі, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

За своєю суттю інститут забезпечення і адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Так, в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивачем було зазначено, що на його думку, ознаки протиправності наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2019 року № 2354/к «Про виконання обов`язків» є очевидними, оскільки відповідач наділив необмеженими повноваженнями особу, яка, як вважає позивач, не була обрана у встановленому законодавством порядку, не є особою рядового або начальницького складу органів Державної кримінально-виконавчої служби України та її вік не дозволяє поновлення на цій службі ( ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.), що призведе до негативних наслідків, оскільки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2017 № 2855к «Про затвердження структури і штату Академії Державної пенітенціарної служби» посада ректора заміщається виключно особами начальницького складу

Вважає, що подальші дії ОСОБА_6 можуть призвести до заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам студентів та працівників зазначеної Академії. Крім того, виконання обов`язків ректора ОСОБА_6 до вирішення справи по суті, будуть мати негативні наслідки через можливість ухвалення нею низки управлінських рішень, які призведуть до істотного ускладнення або ефективного захисту та поновлення прав позивача, а також неможливості виконання рішення суду.

Також заявником зазначено, що посадовою інструкцією першого проректора Академії Державної пенітенціарної служби (з навчальної роботи) передбачено виконання саме ним обов`язків ректора у разі відсутності останнього, а тому призначення ОСОБА_6 виконуючою обов`язків ректора є таким, що не відповідає як законодавству, так і локальним нормативним актам. Сукупність обставин, наведених заявником у заяві про забезпечення позову на його погляд, вказує на існування об`єктивної необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Проте колегія суддів вважає такі доводи позивача суб`єктивними припущеннями та такими, що не є достатніми, для вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06.02.2019 року у справі № 826/13306/18, «рішення про визнання протиправними та скасування актів індивідуальної дії не потребують виконання, їх значення полягає у констатації факту правомірності або неправомірності оскаржуваного рішення і позбавлення його правових наслідків шляхом скасування, тому у справі за. таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, отже і заходів забезпечення позовів вони не потребують».

Таким чином, навіть у разі задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування Наказу № 2354/к таке рішення не потребує його виконання, а відповідно і в застосуванні заходів щодо забезпечення такого позову не має необхідності.

Окрім того, на переконання колегії суддів, ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження порушення його прав, необхідності створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Суд першої інстанції, підтримуючи позицію позивача зазначив, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову в межах даних правовідносин може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам не тільки позивача, а і трудового колективу та студентів Академії та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову, проте ані позивачем ані судом першої інстанції не наведено достатнього обґрунтування та не наданого жодного належного та допустимого доказу можливого порушення права будь - кого із зазначеного кола осіб.

Варто також наголосити, що 24 вересня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 34802, представником позивача було долучено до матеріалів справи копію вступної та резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 року, яким позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Як зазначалось вище, за своєю суттю інститут забезпечення і адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. З огляду на те, що судом першої інстанції винесено рішення по суті позовних вимог, заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити, ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року - скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити .

Керуючись ст.ст. 241, 242, 310, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Є.Пилипенко

Судді Л.В.Бєлова

О.О.Беспалов

Повний текст виготовлено 24 вересня 2019 року.