Справа № 826/13012/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, за участю третіх осіб - Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адмінітрації), ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у місті Києві скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер №:90:910:0002, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідач безпідставно не скасував реєстрацію спірної земельної ділянки.

Відповідач та ОСОБА_2 у відзивах на апеляційну скаргу просять відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у місті Києві на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на-місцевості) громадянці ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 16.04.2015 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :90:910:0002, площею 0,0997 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення - 02.01. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На даній земельній ділянці розташовано житловий будинок № 11-Д, загальною площею 180,40 кв . м , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 14.08.2012 №1190-С/ЖБ, що видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення.

Власниками 1/2 суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :90:910:0005, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , якій земельна ділянка належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 018529 від 04.04.2011, що видано на підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 №116-2/217 та від 08.07.2010 №1248/4686.

Позивач, стверджуючи, що є користувачем зареєстрованої у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :90:910:0002 використовує її як город, який межує з ділянкою, що перебуває у її спільній власності :90:910:0005), звернулась 26.02.2018 до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві із заявою про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:910:0002 від 22.01.2018.

Підставами для скасування державної реєстрації земельної ділянки зазначила, що процес оформлення земельної ділянки ОСОБА_2 почала в 2013 році. Згідно відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих. №057022-057/с-762-6703 від 05.05.2015 справа А-14496 про передачу громадянці ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 в Дарницькому районі міста Києва з 11.11.2013 знаходиться у замовника проекту землеустрою. Станом на 22.01.2018 речове право на цю земельну ділянку на неї не зареєстровано.

З огляду на наведені обставини, у заяві про скасування державної реєстрації земельної ділянки, позивач посилається на частину десяту статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пункт 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 в редакції від 09.12.2017, якими передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, зокрема у разі якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Листом від 21.03.2018 №С-158/С-214/6-18, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , останню повідомлено, що в Головному управлінні Держгеокадастру у місті Києві відсутня інформація, що підтверджує факт вини заявника. Враховуючи відмову у скасуванні державної реєстрації земельної ділянки, позивач звернулась до суду з даним позовом, зазначаючи, що факт вини заявника полягає в зволіканні процесу приватизації земельної ділянки та відсутності згоди землекористувача.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що права позивача державною реєстрацією земельної ділянки з кадастровим номером :90:910:0002, площею 0,0997 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 не порушено, як не порушено їх і тим, що таку реєстрацію не скасовано за відповідною її заявою.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру встановлює Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно частин першої-п`ятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; <…>.

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа.

Заява з доданими документами надається заявником особисто чи уповноваженою ним особою або надсилається поштою цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: <…> якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника (частина десята статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що на підставі викладених норм, відповідач мав скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки, оскільки право власності на неї не було зареєстровано протягом одного року.

Важливо звернути увагу, що предметом даного спору не є власне державна реєстрація спірної земельної ділянки, позаяк позивачем оскаржується виключно бездіяльність відповідача щодо скасування такої державної реєстрації з підстав, незалежних від правомірності такої реєстрації. Тобто питання законності державної реєстрації спірної земельної ділянки у даній справі не вирішується, а отже не підлягає дослідженню судом.

У свою чергу, обґрунтовуючи порушення своїх прав спірною бездіяльністю, позивач зазначила, що спірна земельна ділянка використовується нею як город та граничить із земельною ділянкою, яка належить їй на праві спільної власності.

Так, рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «прав» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо застосування законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні факти впливають на їх правове становище.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого, у тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним наказами не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2018 року по справі № №826/8425/15.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду як найвищого суду, який забезпечує сталість та єдність судової практики, щодо застосування викладених норм права у подібних правовідносинах, палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстави для їх неврахування відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, та як вірно встановлено судом першої інстанції, межі спірної земельної ділянки :90:910:0002) не накладаються на межі земельної ділянки належної позивачу на праві спільної власності :90:910:0005). При цьому, доказів того, що позивачем використовується спірна земельна ділянка :90:910:0002) на законних підставах матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 10.12.2015, його складено у присутності, зокрема ОСОБА_1 , і що користувачі суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не мають.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що обставини щодо погодження/непогодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами, яким у світлі порушених прав заявника надавав оцінку Верховний Суд у справі №263/11779/16-ц, не є підставою для звернення до суду з позовом, що розглядається у даній справі. У зв`язку із викладеним слід наголосити, що рішення та/або дії щодо реєстрації спірної земельної ділянки у 2013 році як такої, що може порушувати права позивача у зв`язку із непогодженням відповідних меж, не є предметом даного спору, а доказів оскарження у встановленому законом порядку такого рішення та/або дій позивач не надав.

Тобто, складення акту прийому-передачі межових знаків, який є частиною документації із землеустрою, на підставі якої формується земельна ділянка та здійснюється її державна реєстрація, за відсутності позивача як суміжного землекористувача, не може бути підставою для висновку про порушення прав позивача у даному спорі, позаяк, як зазначалося, державна реєстрація спірної земельної ділянки на підставі такого акту, не є предметом цього спору.

У світлі ж спірних правовідносин суд наголошує, що нездійснення суміжним землекористувачем (сусідом) дій щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку, що вказана у даному спорі підставою для скасування її державної реєстрації, жодним чином не порушує права позивача як власника суміжної земельної ділянки та який не оскаржував реєстрацію сусідньої ділянки.

Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання скаржника на висновки Верховного Суду у справі №263/11779/16-ц, у якій мали місце суттєво інші обставини, інший предмет і підстави позову - вирішувався цивільний спір щодо права власності на земельну ділянку, а також перевірялися доводи щодо накладення меж приватизованої ділянки на землі суміжного користувача - позивача.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскаржувана позивачем бездіяльність відповідача щодо нескасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у зв`язку із нездійсненням реєстрації права власності на неї протягом визначеного законом строку, жодним чином не порушує права позивача. У свою чергу, відсутність порушеного права унеможливлює можливість його захисту, у тому числі і в судовому порядку.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 20.09.2019.