Справа № 460/350/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року № 857/5930/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Іщук Л.П., Хобор Р.Б.,

за участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Володимирецької селищної ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року, ухвалене суддею Недашківською К.М, 17:17:49 год, м. Рівне, дата складання повного тексту рішення 11 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

18.02.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Володимирецької селищної ради Рівненської області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №1557 від 24.01.2019 щодо виконання на конкурсній основі судових рішень судів в частині забезпечення сім`ї позивача житлом;

стягнути з відповідача матеріальну шкоду (збитки) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 2160000 грн;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Володимирецької селищної ради Рівненської області №1557 від 24.01.2019 «Про придбання приватизованого майна» щодо виконання на конкурсній основі судових рішень в частині забезпечення ОСОБА_1 житлом. Стягнено з Володимирецької селищної ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 (нуль)коп. Позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 150000 грн. 00 коп. та про стягнення матеріальної шкоди (збитків) в національній валюті у сумі еквівалентній 80000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що становить 2160000 грн. 00 коп. - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем, на виконання судових рішень щодо забезпечення ОСОБА_1 житлом, прийнято рішення від 24.01.2019 №1557 «Про придбання приватизованого майна», згідно з пунктом 1 якого, придбання Володимирецькою селищмою радою житла з метою виконання судових рішень щодо забезпечення деяких осіб житлом здійснити шляхом проведення відкритого конкурсу. Преамбулою такого рішення регламентовано, що воно прийняте відповідно до статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року №922-VІІІ (далі - Закон №922-VІІІ). Тобто метою прийняття оспорюваного рішення є придбання житла для ОСОБА_1 на конкурсній основі шляхом проведення процедури закупівель. Однак, Закон №922-VІІІ установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. При цьому, частиною третьою статті 2 Закону №922-VIlI визначено, що дія цього Закону не поширюється на випадки, якщо предметом закупівлі є, зокрема, придбання, оренда землі, будівель, іншого нерухомого майна або майнових прав на землю, будівлі, інше нерухоме майно. Таким чином, законодавець чітко визначає, що дія Закону №922-VIII не поширюється на придбання нерухомого майна, в тому числі і житла, що виключає необхідність придбання житла на конкурсній основі. Проведення конкурсу для закупівлі житла також не передбачено Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української PCP.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції зазначає, що наявними матеріалами справи підтверджено, що позивач продовжує бути незабезпеченим житловим приміщенням. Це безумовно потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення безумовно завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача. Так, виконання рішень національних судів цілком залежить від волевиявлення Володимирецької селищної ради, а завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв`язку із її бездіяльністю. Жодних дій, які б спричинили реальне відновлення порушеного права позивача - ОСОБА_1 , відповідачем вчинено не було. Разом з тим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом.

Таким чином, враховуючи частину вимог позивача, які підлягають до задоволення, враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у даній справі, які мають істотне значення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди і вважає, що необхідно стягнути з Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50000 гривень, за надмірно тривале невиконання судових рішень.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що позивач повинен довести факт заподіяння майнової шкоди відповідачем та її розмір. Позивач, визначаючи розмір матеріальної шкоди, вказує на те, що він становить в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 2160000грн, проте, не надає суду будь-яких належних га допустимих доказів наявності такої майнової шкоди. Адже оспорюване рішення не призвело до втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходу, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Отже, сума шкоди, що була заявлена позивачем до стягнення, є необґрунтованою, оскільки невиконання рішення суду не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою. Крім того, позивачем не надано суду доказів безповоротної втрати реальної можливості виконання рішення суду щодо забезпечення ОСОБА_1 житлом. Відтак, заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Не погодившись частково з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Володимирецька селищна рада оскаржили його, подавши апеляційні скарги.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт - ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення суперечить пункту 1 ст. 6 Конвенції, згадуваному у позові рішенню ЄСПЛ від 06.06.2013 року та є надмірно поверхове і маніпулятивно-формалістичне, без врахування наведених (наданих суду), що є у справі усіх підстав (обставин, доводів, аргументів, фактів, переконань) та/або замовчування про них, що не відповідає нормам ст. 242 КАС України, завданням адміністративного судочинства згідно ст.2 КАС України, Рекомендаціям Ради Європи, практиці Європейського суду в частині розумних строків, повним ігноруванням вимог ст.3 Конституції України та є неправосудним актом в супереч ст. 129 КАС України з явними ознаками продовження кругової поруки, саботажу виконанням, утисків, дискримінації, дискредитації, зволікань в об`єктивному судовому розгляді і захисті порушеного цивільного права його сім`ї в цілому.

Апелянт стверджує, що відмова у задоволенні позовних вимог щодо матеріальної шкоди (збитків) не має ефективного захисту поновлення порушених прав його сім`ї, оскільки запропоноване у позові відремонтоване житло в АДРЕСА_1 може бути відчужене власниками іншим особам.

Вказує на те, що відповідач мав би надати позивачу кошти для придбання житла у розмірі, передбаченому у актах, з усіма благоустроєними умовами для проживання. Однак, як Володимирецька селищна рада так і відповідач у дискримінаційний спосіб продовжує його утиски та не відновлює порушеного цивільного права сім`ї ОСОБА_1 на житло протягом досить тривалого часу. Відповідач в такий спосіб в межах своїх повноважень тривалий час створює утиски для його сім`ї, дискримінує та дискредитує його не тільки як громадянина, а сім`ю в цілому, соботуючи виконанням судові рішення та не здійснює позитивні дії і не дотримується принципу недискримінації у своїй діяльності відповідно до ст. 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», що є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно до ст. 15 цього закону. За таких дискримінаційних обставини він (сім`я) не може не тільки реалізувати своє житлове право щодо його отримання, а й майнове право на його приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та набути право власності на нього. З правом вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ним, зокрема відчужити отримавши певні доходи (упущена вигода), а від так зазнає збитків (шкоди), що є також підставою для відшкодування відповідно до ст.22 ЦК України.

Звертає увагу, що для визначення розміру коштів для придбання житла (відшкодування матеріальних збитків, шкоди, витрат, грошової оцінки, еквівалент, сатисфакція) ним взято за основу оголошення із інтернет ресурсу про продаж за середньою ціною відремонтованого в АДРЕСА_1 трьох кімнатного житлового будинку за ціною 80 000 доларів США та надано власникам завдаток за його придбання.

Володимирецька селищна рада у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року в частині часткового задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт - Володимирецька селищна рада зазначає, що оскаржуване рішення Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 №1557 на момент його прийняття стосувалось також і інших осіб, щодо забезпеченням житлом яких у селищної ради на той момент існували обов`язки, встановлені судовим рішенням - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що вбачається із преамбули рішення ради. Пізніше, до моменту прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, судове рішення, яким на Володимирецьку селищну раду був покладений обов`язок щодо забезпечення житлом ОСОБА_4 - рішення Кузнецовеького міського суду Рівненської області від 29.11.2016 у справі №556/2020/15-ц, було скасовано постановою Верховного суду від 27.02.2019. Таким чином, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 у справі №460/350/19 в частині визнання протиправним та скасування рішення Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 №1557 «Про придбання приватизованого майна», стосується також інтересів ОСОБА_5 , пов`язаних із виконанням прийнятої на його користь постанови Володимирецького районного суду від 05.02.2007 у справі №2-а- 41/07 про забезпечення житлом. Проте зазначений громадянин не був залучений до участі у справі, у межах якої подається ця апеляційна скарга.

Апелянт вказує на те, що законодавство надає сторонам (а за зазначених умов Володимирецька селищна рада є потенційним покупцем житла) право вільно обирати партнера у майбутньому договірному обов`язку - продавця. Водночас, законодавством не врегульовано чітко, у який спосіб це повинен робити колегіальний орган - орган місцевого самоврядування, якими принципами керуватись, з яких міркувань виходити під час формування договірної ціни та інших істотних умов договору.

У зв`язку із недостатнім правовим регулюванням правовідносин, пов`язаних із придбанням нерухомості органом місцевого самоврядування, під час прийняття рішення Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 р. №1557 «Про придбання приватизованого майна» за аналогією закону була застосована ст. З Закону України «Про публічні закупівлі» - «Принципи публічних закупівель», норми якої є досить загальними. Поряд з цим варто зазначити, що Володимирецька селищна рада, під час прийняття такого рішення, керувалася низкою інших нормативно-правових актів, в тому числі нормами Цивільного кодексу України, що вбачається з преамбули рішення ради.

Проведення Володимирецькою селищною радою конкурсу з метою обрання контрагента - продавця житла, який запропонує найкращий об`єкт за найменшою ціною (саме в цьому суть рішення ради), не заперечує необхідності виконання судового рішення, прийнятого на користь ОСОБА_6 , не змінює його змісту, порядку виконання.

Оскаржуване позивачем рішення Володимирецької селищної ради від 24.01.2019 р№1557 «Про придбання приватизованого майна» відповідає принципам свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, апелянт вважає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, в частині, що стосується обґрунтування підстав для часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, не відповідають обставинам справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 у справі №6-А-4/08 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Володимирецькою селищною радою, відповідно до якої, за порушення правил обліку осіб, що потребують житла. Володимирецька селищна рада зобов`язалася надати позивачу житло, яке буде в наявності позачергово.

За заявою позивача, ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 у справі № 6-А -4/08, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_1 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164004,00грн. для придбання житла. Вказана ухвала Володимирецького районного суду від 26.06.2008 залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 у справі №К-7011/09 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009. абз.2 резулятивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції: змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 та зобов`язано Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статтей 48, 50 Житлового кодексу України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.06.2013 у справі «Кононова та інші проти України» (заява №11770/03 та 89 інших заяв) зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, зокрема, ухвалених на користь ОСОБА_1 (заява №37355/0828/07/2008). Згідно з текстом рішення та додатку 1 до нього - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с.23 т.1).

На виконання вищевказаних судових рішень, відповідачем прийнято рішення від 24.01.2019 №1557 «Про придбання приватизованого майна» (а.с.7 т.1).

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним. ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Згідно ст.26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо придбання в установленому законом порядку приватизованого майна.

Частиною 1 ст.59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Встановлено, що відповідачем, на виконання судових рішень щодо забезпечення ОСОБА_1 житлом, прийнято рішення від 24.01.2019 №1557 «Про придбання приватизованого майна» , згідно з пунктом 1 якого, придбання Володимирецькою селищною радою житла з метою виконання судових рішень щодо забезпечення деяких осіб житлом здійснити шляхом проведення відкритого конкурсу, для цілей якого;

- затвердити Порядок організації конкурсу з придбання житла Володимирецькою селищною радою з метою виконання судових рішень (додаток 1) (пп.1.1);

- затвердити конкурсну документацію конкурсу на придбання житла з метою виконання судових рішень (додаток 2) (пп.1.2);

- конкурсній комісії, що створена рішенням Володимирецької селищної ради від 12.07.2016 №213 провести конкурс з придбання житла Володимирецькою селищною радою з метою виконання судових рішень у порядку, передбаченому цим рішенням (пп.1.3);

розмістити на веб-сайті селищної ради та у засобах масової інформації оголошення про проведення конкурсу з придбання житла з метою виконання судових рішень (додаток 3) (пп.1.4).

Преамбулою такого рішення також регламентовано, що воно прийняте відповідно до статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25 грудня 2015 року №922-VІІI (далі - Закон №922-VІІI).

Тобто метою прийняття оспорюваного рішення є придбання житла для ОСОБА_1 на конкурсній основі шляхом проведення процедури закупівель.

Закон №922-VІІI установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Частиною третьою статті 2 Закону №922-VIlI визначено, що дія цього Закону не поширюється на випадки, якщо предметом закупівлі є. зокрема, придбання, оренда землі, будівель, іншого нерухомого майна або майнових прав на землю, будівлі, інше нерухоме майно.

Отже, дія Закону №922-VIII не поширюється на придбання нерухомого майна, в тому числі і житла, що виключає необхідність придбання житла на конкурсній основі.

Проведення конкурсу для закупівлі житла також не передбачено Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) та Житловим кодексом Української PCP.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч.3 ст.24 Закону №280/97-ВР).

Частиною десятою статті 59 Закону №280/97-ВР визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач приймаючи оспорюване рішення діяв не у спосіб передбачений чинним законодавством України, а тому таке рішення необхідно скасувати.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Також, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними матеріалами справи, позивач продовжує бути незабезпеченим житловим приміщенням. Це безумовно потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення безумовно завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що виконання рішень національних судів цілком залежить від волевиявлення Володимирецької селищної ради, а завдана шкода знаходиться у прямому причинному зв`язку із її бездіяльністю.

Однак, жодних дій, які б спричинили реальне відновлення порушеного права позивача - ОСОБА_1 , відповідачем вчинено не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи наведені норми законодавства, частину вимог позивача, які підлягають до задоволення, доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у даній справі, які мають істотне значення, необхідно частково задовольнити вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, стягнувши з Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 50000 гривень за надмірно тривале невиконання судових рішень.

Згідно статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст..1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується таким органом незалежно від його вини.

Отже, обов`язковими умовами відшкодування шкоди з бюджету згідно з вказаними статтями с неправомірність дій органу місцевою самоврядування та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

За змістом статті 22 ЦК України майновою шкодою (збитками) є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, грошовим виразом майнової шкоди є збитки. Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазначені збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Отже, позивач повинен довести факт заподіяння майнової шкоди відповідачем та її розмір.

Визначаючи розмір матеріальної шкоди, позивач вказує на те, що він становить в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80000 доларів США за курсом Національного банку України на день перерахунку, що на час подачі позову становить 2160000грн, однак в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази наявності такої майнової шкоди. Адже оспорюване рішення не призвело до втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі; витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходу, який позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сума шкоди, яка була заявлена позивачем до стягнення, є необґрунтованою, оскільки невиконання рішення суду не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази безповоротної втрати реальної можливості виконання рішення суду щодо забезпечення ОСОБА_1 житлом.

Згідно частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянтів на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, на підставі ст.382 КАС України, у зв`язку з тривалим незабезпеченням позивача житловим приміщенням, необхідно зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області подати до суду першої інстанції - Рівненського окружного адміністративного суду звіт про виконання цього рішення в строк до 24.10.2019 року.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Володимирецької селищної ради залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 2 травня 2019 року у справі №460/350/19 за позовом ОСОБА_1 до Володимирецької селищної ради Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення матеріальної та моральної шкоди - без змін.

Зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області подати до суду першої інстанції - Рівненського окружного адміністративного суду звіт про виконання цього рішення в строк до 24.10.2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Л. П. Іщук
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 25.09.2019.