Справа № 300/352/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6125/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року, прийняте суддею Шумей М.В. у місті Івано Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (надалі - ГУ ДФС в Івано Франківській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0-0915/2015 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 44191,77 грн; № 0-0915/2016 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 70706,83 грн; № 0-0915 від 15.10.2018, за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 102 622,40 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що 01.01.2018 року набрав чинності Закон України від 07.12.2017 року №2245-VIII, яким п.266.10 доповнено п.п. 266.10.2 і 266.10.3. Виходячи зі змін, якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове повідомлення рішення у строки, встановлені п.п.266.7.2 п.266.7 до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), то фізичні особи звільняються від відповідальності .

Законодавець уточнив, що до визначення контролюючим органом сум грошових зобов`язань платника податків застосовуються загальні строки давності, встановлені п.102.1 ст.102 ПК України.

З аналізу п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, нерухоме майно, що належить позивачу і є предметом спірних правовідносин належить до будівель промисловості, які не є об`єктом оподаткування.

При визначенні бази оподаткування визначальними ознаками є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника (зокрема, організаційно правова форма власника та вид підприємницької діяльності).

Маються покликання на позицію Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДФС в Івано Франківській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення, що не відповідає норм матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до п. «є» п.п. 266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Вказаною нормою робиться акцент на праві власності на будівлі, які віднесені до будівель промисловості. Останні, які належать промисловим підприємствам, не є об`єктом оподаткування, однак в даній справі будівлі належать на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 , тому оподатковуються.

Маються покликання на постанову Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №806/2461/17.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому наведено обгрунтування, подібні мотивам судового рішення та маються покликання на судову практику.

Крім того, враховуючи рішення Івано Франківської міської ради про встановлення місцевих податків і зборів та ставки акцизного податку на території м.Івано Франківська прийнято 16.01.2015 року №1610-51 та норми ПК України, застосування положень ст.266 ПК України можливе лише не раніше 2016 року. Маються покликання на практику Верховного Суду.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи в апеляційному провадженні проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 24.07.1998 року з наступними видами діяльності: Код КВЕД 10.13 Виробництво м`ясних продуктів (основний); Код КВЕД 10.20 Перероблення та консервування риб, ракоподібних та молюсків; Код КВЕД 10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання; Код КВЕД 10.73 Виробництво макаронних виробів і подібних борошняних виробів; Код КВЕД 10.85 Виробництво готової їжі та страв; Код КВЕД 10.91 Виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; Код КВЕД 10.92 Виробництво готових кормів для домашніх тварин; Код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; Код КВЕД 46.38 Оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками; Код КВЕД 82.92 Пакування; Код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт ; Код КВЕД 52.59 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; Код КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; Код КВЕД 56.29 Постачання інших готових страв; Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; Код КВЕД 71.20 Технічні випробування та дослідження; Код КВЕД 73.12 Посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації; Код КВЕД 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.04.2011 року позивач є власником майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний майновий комплекс включає: цегляний холодильник, адміністративний комплекс, компресорна - зазначених в плані літерою «А» загальною площею 5185,4 кв.м.; прохідної, магазин, контори - зазначених в платі літерою «В» загальною площею 233,3 кв.м; гараж-майстерня - зазначеного в плані літерою «З», загальною площею 569,0 кв.м; сховище зазначене в плані літерою «К», загальною площею 133,4 кв.м; вагова - зазначена в плані літерою «В1», загальною площею 55,7 кв.м.; товарний склад зазначений в плані літерою «Г», загальною площею 237,1 кв.м.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.03.2008 року, позивач є власником охолоджувальних складів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.02.2009 року, позивач є власником складу консервів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.02.2009 року, позивач являється власником складу аміаку, зазначеного в плані літерою «Ж», загальною площею 229,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 -Франківськ.

15.10.2018 року Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області винесено податкові повідомленням рішеннями за формою «Ф» № 0-0915/2015, № 0-0915/2016, № 0-0915, якими на підставі підп. 54.3.3. п. 54.3 статті 54 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та визначено суми грошового зобов`язання за вказаними податковими повідомленнями рішеннями, зокрема:

- за податковим повідомленням-рішенням № 0-0915/2015 - 44191,77 грн;

- за податковим повідомленням-рішенням № 0-0915/2016 - 70706,83 грн;

- за податковим повідомленням-рішенням № 0-0915 - 102622,40 грн.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний: сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п.п.12.3.4. п.12.3 ст.12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Саме тому за умови дії підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте.

Зазначена вище позиція апеляційного суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 26.03.2019 року у справі №808/722/17 та від 21.05.2019 року у справі №1840/3064/18.

Враховуючи наведене, оскаржуване податкове повідомлення рішення №0-0915/2015 від 15.10.2018 року за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 44191,77 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу скасування податкових повідомлень рішень від 15.10.2018 року № 0-0915/2016 та № 0-0915, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 266.1.1 та 266.2.1 ст. 266 Податкового кодексу України (надалі ПК України) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Таким чином, застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Зазначений висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 19.02.2019 року у справі №819/818/17 та від 11.12.2018 року у справі №822/2614/16.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що не всі об`єкти нерухомого майна позивача є об`єктами промисловості згідно Національного класифікатора України ДК 009:2010. Крім того, нерухоме майно знаходиться у власності фізичної особи підприємця, а не у у власності промислового підприємства.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів зазначає, що до позивача не можуть застосовуватися положення пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відтак, оскаржувані податкові повідомлення рішення № 0-0915/2016 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 70706,83 грн. та № 0-0915 від 15.10.2018, за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яким визначено суму податкового зобов`язання в розмірі 102 622,40 грн. винесені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо та своєчасно, тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 441 (чотириста сорок одна ) грн 92 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року у справі № 300/352/19 скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 15.10.2018 року №0133222 5513 0915/2015.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 441 (чотириста сорок одна ) грн 92 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення виготовлено 26.09.2019 року.