Справа № 640/1058/19
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1058/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Літвіної Н.М.,

суддів - Сорочко Є.О., Федотова І.В.,

при секретарі - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києва на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року, дату складання повного текст якого не зазначено, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будгарант» (далі - Позивач, ТОВ «Будгарант») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17 жовтня 2018 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що надані Позивачем первинні документи відповідають вимогам законодавства, що свідчить про реальність господарських операцій, вчинених з метою досягнення економічної мети. Підкреслив, що на момент складання податкових накладних контрагент Позивача був зареєстрований як платник ПДВ в установленому законом порядку, а Відповідачем не було враховано, що відсутність у контрагента платника податків найманих працівників та економічних активів, а також лише факт порушення кримінальної справи щодо такого суб`єкта господарювання не спростовує реальність господарських операцій за умови їх належного документального підтвердження. Крім того наголосив на тому, що в силу дії принципу індивідуальної відповідальності платника податків порушення податкового законодавства саме контрагентом не може мати наслідком притянення до відповідальності Позивача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції наголошує на відсутності інформації про наявність у контрагента Позивача - ТОВ «Евроінвестплюс» необхідних дозволів та ліцензій на виконання передбачених договором робіт, а також відсутності в останнього трудових та виробничих ресурсів. Крім того, зазначає, що дані інформаційної системи «Податковий блок» свідчать про розбіжність між датою підписання договору №1128 від 01 листопада 2017 року та датою відкриття 23 листопада 2017 року розрахункового рахунку, зазначеного у вказаному договорі, зертає увагу, що ТОВ «Будгарант» не надало заявки на будматеріали, згідно яких ТОВ «Евроінвестплюс» мало б їх постачати Позивачу. Крім іншого підкреслює, що з аналізу даних Єдиного реєстру податкових накладних та отриманої інформації по контрагенту-постачальнику ТОВ «Евроінвестплюс» - ТОВ «Астор Хаус» встановлено невідповідність номенклатури придбаних та реалізованих товарів. Викладене, на переконання контролюючого органу, вказує на відсутність факту здійснення господарської операції. Також звертає увагу на обов`язку платника податків бути обачливим при виборі контрагента.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 вересня 2019 року.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив вимоги скарги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що ГУ ДФС у м. Києві на адресу ТОВ «Будгарант» було направлено запит №40902/10/26-15-14-04-03-12 від 03 серпня 2018 року про надання інформації (пояснень та їх документальних підтверджень) по взаємовідносинам із контрагентом ТОВ «Евроінвестплюс» за грудень 2017 року (а.с. 18-21).

У відповідь на запит контролюючого органу ТОВ «Будгарант» листом від 29 серпня 2018 року №93 відмовило у наданні Відповідачу копій документів по взаємовідносинам із контрагентом ТОВ «Евроінвестплюс», наголошуючи на відсутності правових підстав для виконання зазначеного запиту ДФС. з

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з ненаданням Позивачем інформації на запит від №40902/10/26-15-14-04-03-12 03 серпня 2018 року відповідно до пп. 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України на підставі направлень від 13 вересня 2018 року №1471/26-15-14-04-03, №1472/26-15-14-04-03 та наказу ГУ ДФС у м. Києві від 11 вересня 2018 року №13796 (а.с. 27), проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Будгарант» з метою контролю дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Євроінвестплюс» за грудень 2017 року.

Згідно висновків проведеної ГУ ДФС у м. Києві перевірки, викладених в акті від 26 вересня 2018 року №934/26-15-14-04-03/32596431 (а.с. 28-46), перевіркою встановлено допущені Позивачем порушення, а сааме - порушення п. 185.1 ст.185, п. п. 198.1, 198.3 ст.198, п.200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за грудень 2017 року на загальну суму 423 913,00 грн.

Не погоджуючись із висновками акту від 26 вересня 2018 року №934/26-15-14-04-03/32596431 Позивачем подано заперечення від 02.10.2018 року вих.№99 (а.с. 47-53).

Поряд з викладеним, судом першої інстанції встановлено, що за результатом розгляду заперечень Позивача, листом від 10 жовтня 2018 року № 80054/10/26-15-14-04-03 (а.с. 54-61) ГУ ДФС у м. Києві повідомило, що висновки акту перевірки від 26.09.2018 року №934/26-15-14-04-03/32596431 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Будгарант» по взаємовідносинах з ТОВ «Евроінвестплюс» за грудень 2017 року» залишено без змін, а заперечення - без задоволення.

Суд зауважив, на підставі висновків акта перевірки Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 17 жовтня 2018 року (а.с. 62), згідно якого Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму - 635 869,50 грн., зокрема за податковим зобов`язаннями - 423 913,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - 211 956,50 грн.

Крім того, за наслідками процедури розгляду скарги ТОВ «Будгарант» (а.с. 64-71) Державною фіскальною службою України було прийнято рішення від 30 жовтня 2018 року №58431/6 (а.с. 72-77), яким скаргу Позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 17 жовтня 2018 року №- без змін.

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив таке.

Між ТОВ «Будгарант» і ТОВ «Евроінвестплюс» укладено договір підряду від 01 листопада 2017 року №1128, предметом якого є виконання будівельно-монтажних робіт на Об`єкті «Поліпшення водовідведення приватного сектора Олександріївської слобідки у Солом`янському районі міста Києва» (а.с. 110-112).

Згідно пп. 2.1 п. 2 Договору вартість робіт є динамічна та складає всю суму грошових коштів отриманих субпідрядником від Генпідрядника на підставі Актів приймання виконаних робіт по формі КБ-2в та Довідки про вартість виконаних робіт по формі КБ-3 підписаних обома сторонами та скріплених печатками.

Відповідно до пп. 4.1 п. 4 Договору Субпідрядник підтверджує, що він має необхідні дозволи та ліцензії на виконання Робіт, необхідні сертифікати, технічні свідоцтва та інші документи та матеріали, машини, механізми, обладнання та комплектуючі вироби, які використовуються для проведення робіт.

Крім того, між ТОВ «Будгарант» і ТОВ «Евроінвестплюс» укладено договір від 04 грудня 2017 року №0412, предметом якого є поставка будівельних матеріалів згідно заявки Замовника.

На підтвердження факту виконання зобов`язань за вказаними договорами, Позивачем було надано копії акту приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в за грудень 2017 року №1/12-17 на загальну суму 1 409 120,21 грн (а.с. 114-123), довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2017 року (а.с. 113), довіреності (а.с. 127), видаткової накладної від 22 грудня 2017 року №РН-0000029 на загальну суму 1 134 357,68 грн., у тому числі ПДВ 189 059,61 грн. (а.с. 128), платіжними дорученнями від 03 січня 2018 року №9230 на загальну суму 1 134 357,68 грн. (а.с. 129), від 03 січня 2018 року №9229 на загальну суму 1 409 120,21 грн. з відміткою банку про здійснення оплати (а.с. 124).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними господарських операцій ТОВ «Будгарант» з ТОВ «Евроінвестплюс» немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб`єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента, що, на його переконання, свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети. Водночас, доказів на підтвердження даних обставин Відповідачем надано не було.

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій між контрагентами, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши наявні матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що останні містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства. При цьому посилання Апелянта на ухвали в рамках кримінальних проваджень, в яких, як він зазначає, фігурують ТОВ «Будсервіс», ТОВ «Евроінвестплюс», ТОВ «Астор Хаус», судовою колегією оцінюється критично, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, жодного з документів, передбачених ч. 6 ст. 78 КАС України, щодо вказаних суб`єктів, ГУ ДФС у м. Києві надано не було.

При цьому, аналіз наявних у матеріалах справи копій первинних документів, зокрема, акта форми №КБ-2в, свідчить про відповідність їх вимогам ДНБ Д.1.1-1:2013 «Правила визначення вартості будівництва».

Твердження Апелянта про те, що ТОВ «Евроінвестплюс» не має необхідних ресурсів для виконання зобов`язань перед ТОВ «Будгарант» за вказаними договорами, судовою колегією оцінюється критично, оскільки умовами згаданих договорів не заборонено контрагенту Позивача залучати до виконання робіт субпідрядні організації. Викладеним, поряд з іншим, спростовується і посилання Апелянта на те, що відсутність в АІС «Податковий блок» та Єдиному реєстрі податкових накладних відомостей щодо придбання ТОВ «Евроінвестплюс» та необхідних для виконання умов договорів матеріалів, робіт та послуг свідчить про неможливість його виконання суб`єктом господарювання. Крім того, зустрічної звірки ТОВ «Евроінвестплюс» проведено не було, а дані АІС «Податковий блок» та Єдиного реєстру податкових накладних перевірялися ГУ ДФС у м. Києві лише щодо періоду, який охоплювався предметом перевірки. Наведене також ставить під сумнів твердження ГУ ДФС у м. Києві щодо об`єктивної неможливості виконання обсягу робіт за договорами лише силами Підрядника. Крім того, судова колегія звертає увагу, що зі змісту договорів не вбачається, що при виконанні будівельних робіт ТОВ «Евроінвестплюс» використовує лише власні матеріали та засоби. З аналогічних підстав колегія суддів вважає передчасними доводи контролюючого органу щодо відсутності у ТОВ «Астор Хаус» можливості виконати свої зобов`язання перед ТОВ «Евроінвестплюс» відповідно до зареєстрованих за грудень 2017 року накладних.

Крім того, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність економічної мети від укладення з ТОВ «Евроінвестплюс» договорів підряду з огляду на необхідність виконання ТОВ «Будгарант» зобов`язань за договорами підряду з КП «Солом`янка-Сервіс» Солом`янської районної в місті Києві державній адміністрації та, копії яких, а також копії складених на їх виконання документів наявні у матеріалах справи (а.с. 81-109).

Твердження Апелянта щодо відсутності у ТОВ «Евроінвестплюс» та ТОВ «Астор Хаос» ліцензій на провадження господарської діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури, та відсутності інформації про видачу дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки,на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки судом апеляційної інстанції оцінюється критично, оскільки здійснення господарської діяльності без передбачених законодавством дозвільних документів не відноситься до компетенції органів ДФС та, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, зокрема, первинну документацію, не може однозначно свідчити про фіктивність господарських операцій Позивача.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що платіжними дорученнями від 03 січня 2018 року №9229 (а.с. 124) та №9230 (а.с. 129) підтверджується факт сплати коштів відповідно розмірів, зазначених в Акті приймання виконаних робіт №1/12-17 (а.с. 114) та у видатковій накладній №РН-0000029 від 22.12.2017 року.

Колегія суддів погоджується з твердженням Відповідача щодо відкриття розрахункового рахунку № НОМЕР_1 , зазначеного у реквізитах договору №1128 від 01 листопада 2017 року, після його підписання, однак дані обставини не спростовують висновки суду першої інстанції про реальність здійснення сплати Позивачем на користь ТОВ «Евроінвестплюс» коштів відповідно до умов договорів, що підтверджується зазначеними вище платіжними дорученнями.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з посиланням Окружного адміністративного суду міста Києва на те, що приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Булвес проти Болгарії» (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив:

« 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1».

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11 грудня 2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».

З огляду на викладене посилання Апелянта на можливе порушення контрагентом Позивача - ТОВ «Евроінвестплюс» та контрагентом-постачальником останнього - ТОВ «Астор Хаус» податкової дисципліни в якості підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є, на переконання судової колегії, помилковими.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав визнання безтоварними господарських операцій Позивача зі згаданим контрагентом, у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Відповідно до пп. «а» п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Приписи п. п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України визначають, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послу.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Приписи п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України визначають, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому згідно пп. «в» п. 200.4 ст. 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Крім іншого, посилання Апелянта на відсутність у матеріалах справи заявки на будівельні матеріали, яку ТОВ «Будгарант» мало подавати ТОВ «Евроінвестплюс» відповідно до умов договору підряду №0412 від 04 грудня 2017 року, як на доказ фіктивності господарських операцій, на думку судової колегії, є необґрунтованим, оскільки факт поставки товару контрагентом Позивача підтверджується наявними в матеріалах справи копіями довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с. 127) та видаткової накладної №РН-0000029 від 22 грудня 2017 року (а.с.128).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано Відповідачем, на момент виписування податкових накладних Позивачу ТОВ «Будгарант» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у Відповідача не було.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено « 23» вересня 2019 року.