Справа № 140/1479/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8354/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицький В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Валюх В.М. у м. Луцьку) у справі № 140/1479/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Міноборони про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи з 05.10.2018 внаслідок поранення (травми), пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, оформлене протоколом засідання Комісії від 22.03.2019 № 37, та зобов`язати Міноборони вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи внаслідок поранення, контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 05.10.2018, з урахуванням вже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 25% втрати працездатності, факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, та факту відсутності пропущеного дворічного строку.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що він не погоджується із вказаним рішенням Комісії з тих підстав, що відповідно до нормативно-правових актів, наведених у тексті позовної заяви, він має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням групи інвалідності, при цьому, така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 22.03.2019 № 37, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України (03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ідентифікаційний код 00034022) вирішити питання щодо призначення та виплати (з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності, на підставі заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 28.12.2018, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, а її виплата має проводитися з урахуванням раніше виплаченої суми, оскільки 28.08.2015 мало місце первинне встановлення позивачу саме ступеня втрати працездатності (25%), тоді як первинне встановлення 3 групи інвалідності, яка настала внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, відбулося 05.10.2018, що вбачається із довідки Волинського обласного МСЕ серії 12ААА № 768470 із зазначенням у ній «огляд інваліда первинний» (а.с. 52).

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що підстав для призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням останнім 3 групи інвалідності не має, у зв`язку з тим, що первинно втрату працездатності 20% позивач отримав 28.08.2015, а групу інвалідності, котра дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, призначено 05.10.2019, тобто більше ніж через два роки, як це встановлено ч. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх членів сім`ї».

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач з 23.07.2014 по 05.09.2014, з 18.06.2016 по 03.10.2016, з 20.10.2016 по 03.05.2017, з 20.05.2017 по 18.06.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2017 № 931 (а.с. 9).

Як вбачається із довідки військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 13.03.2015 № 1735, при виконанні завдань антитерористичної операції, при виконанні бойового завдання близько 11:30 05.02.2015 поблизу населеного пункту м. Дебальцево Донецької області солдат ОСОБА_1 потрапив під мінометний обстріл, внаслідок чого отримав мінно-вибухову травму: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку (а.с. 48).

Згідно із довідкою Житомирської обласної МСЕК серії ЖИА № 002059 від 28.02.2015 позивачу ОСОБА_1 визначено ступінь втрати професійної працездатності 25% у зв`язку із травмою, так, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про хворобу від 22.08.2018 № 2807, військово-лікарська комісія психоневрологічного профілю військово-медичного клінічного центру Західного регіону, за результатами проведеного 15.08.2018 огляду, встановила діагноз за наслідками мінно-вибухової травми (05.02.2015) та відносно причинного зв`язку вказала: «травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини» (а.с. 49-51).

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 30.08.2018 № 178, на підставі наказу начальника Міжнародного центру миротворчості та безпеки від 30.08.2018 № 93-РС, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням з військової служби у запас (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час), 30.08.2018 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_4 , направлено до зарахування на військовий облік до Маневицько-Любешівського ОРВК Волинської області (а.с. 13).

Згідно із довідкою Волинського обласного бюро МСЕ серії 12ААА № 768470 від 27.12.2018, позивачу ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності, причина: «травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини» (а.с. 52).

28.12.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до Волинського ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності (травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини), долучивши до заяви пакет документів (а.с. 46-52).

Листом від 03.01.2019 № ВСЗ/6 Волинський ОВК направив до Департаменту фінансів Міноборони висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , який з 05.10.2018 визнаний інвалідом 3 групи, разом із поданими позивачем документами (а.с. 45).

Згідно до витягу з протоколу засідання Комісії від 22.03.2019 № 37, Комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату ОСОБА_1 , якого 30.08.2018 звільнено з військової служби та 28.08.2015 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 05.02.2015 (довідка МСЕК серія ЖИА № 002059 від 28.08.2015), а 05.10.2018 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 3 групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААА № 768470 від 05.10.2018). Вказане рішення мотивоване тим, що між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення 3 групи інвалідності, пройшов термін понад 2 роки, тому немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. У цьому ж рішенні зазначено про виплату позивачу допомоги у зв`язку із встановленням 25% втрати працездатності в сумі 21315, 00 грн. (а.с. 44).

Позивач, вважаючи прийняте рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон України № 2011-XII) відповідно до положень статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з ст. 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України № 2011-XII).

У разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (пункт «б» ч. 1 ст. 16-2 Закону України № 2011-XII).

Відтак колегія суддів дійшла висновку, що право на отримання одноразової грошової допомоги мають військовослужбовці, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 16-2 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 16-3 Закону України № 2011-XII встановлено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.

Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється (ч. 4 ст. 16-3 Закону України № 2011-XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 975), яким встановлено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, зазначена норма не містить посилань на встановлення інвалідності особі внаслідок зазначених причин під час первинного чи повторного огляду медико-соціальною експертною комісією.

Пункт 8 Порядку № 975 містить норму аналогічну ч. 4 ст. 16-3 Закону України № 2011-XII, яка викладена так: якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги законодавець пов`язує з фактом і часом встановлення інвалідності особі як звільненому зі служби військовослужбовцю, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, або поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту встановлення інвалідності. Визначальним є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між встановленою інвалідністю та виконанням обов`язків військової служби.

Право осіб, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва), що мали місце в період проходження військової служби, на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби незалежно від часу настання інвалідності підтверджено висновками, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 18.11.2014 по справі № 21-466а14, постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 296/9364/16-а, від 06.02.2018 у справі № 372/1258/16-а.

У даній справі встановлено, що 05.10.2018 органами МСЕК позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту МСЕК серії 12ААА № 768470 від 27.12.2019 (а. с. 14).

Як слідує з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.03.2019 № 37 підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу стало те, що ІІІ групу інвалідності позивачу встановлено понад дворічний термін після встановлення 25% втрати працездатності (а.с. 16).

Однак суд апеляційної інстанції вказану підставу відмови вважає необґрунтованою, з огляду на наступне.

Положення ч. 4 ст.16-3 Закону України № 2011-XII та п. 8 Порядку № 975 передбачають право військовослужбовців на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Вказані положення застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Таким чином, як Закон України № 2011-XII, так і Порядок № 975 обмежують виплату одноразової грошової допомоги особі лише у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, які є окремими правовими підставами для отримання одноразової грошової допомоги. При встановленні інвалідності після встановлення відсотку втрати працездатності чи навпаки ознака повторності відсутня.

Відповідно до довідки МСЕК серії серії 12ААА № 768470 від 27.12.2019 позивача визнано особою з інвалідністю ІІІ групи вперше.

Стаття 16-3 Закону України №2011-ХІІ, у редакції до 01.01.2017, не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності (відсотку втрати працездатності).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, з метою збалансування Державного бюджету України та ефективного і раціонального використання бюджетних коштів частину 4 статті 16-3 Закону України № 2011-XII доповнено абзацом 2 наступного змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

У постанові від 20.03.2018 у справі № 295/3091/17 (№ К/9901/5281/17) Верховний Суд на підставі аналізу статті 58 Конституції України, норм Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-рп/99 дійшов висновку, що застосування абзацу 2 частини 4 статті 16-3 Закону України № 2011-XII можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності (відсотка втрати працездатності) з 01.01.2017.

Таким чином, норма Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності 01.01.2017, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме встановлення первинно групи інвалідності (після встановлення відсотка втрати працездатності) за часовий проміжок з 2015 по 2017 рік, оскільки це фактично буде означати застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 05.10.2018 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності ІІІ групи, що пов`язана із захистом Батьківщини.

Згідно з ч. 6 ст. 16-3 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами

Відповідно до п. 17 Порядку № 975 особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України. Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не доведено правомірності відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, а тому вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом від 22.03.2019 № 37, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 с. 2 КАС України та Закону України № 2011-XII, а тому підлягає скасуванню.

Щодо втручання в дискреційні повноваження, то суд апеляційної інстанції зауважує, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Отже, при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Водночас, Європейський суд з прав людини у свої практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захисту повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996).

Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

Відповідно до параграфів 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містила вимогу щодо якості закону. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Наведені відповідачем доводи не підтверджують наявність передбачених п. 8 Порядку № 975 підстав для відмови позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги, а тому, з огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене ч. 1 ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції, не підміняючи орган владних повноважень та не втручаючись у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно виплати одноразової допомоги, з метою повного захисту прав та інтересів позивача правомірно зобов`язав Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу спірної одноразової допомоги.

Покликання на втручання в дискреційні повноваження Міністерства оборони України в частині зобов`язань останнього щодо вирішення питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на переконання суду апеляційної інстанції, з врахуванням повноважень відповідача та практики ЄСПЛ, є безпідставними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у справі № 140/1479/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 24 вересня 2019 року