Справа № 640/5961/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5961/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГІОНБУДСЕРВІС" до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонбудсервіс» (далі-позивач/ ТОВ «Регіонбудсервіс») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі- відповідач/ ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 22 березня 2019 року №0105 в частині нарахованого податку на додану вартість у розмірі 95353,06 грн. та фінансових санкцій у розмірі 23838,26 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22 березня 2019 року №, №, №.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що висновки акта перевірки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ТОВ «Регіонбудсервіс» за результатами фінансово-господарських операцій з контрагентами правомірно сформувало витрати і податковий кредит, що підтверджується належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року даний адміністративний позов - задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Співробітниками Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «Регіонбудсервіс» (код 31726208) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року, валютного - за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 30 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року, результати якої оформлені актом від 19 лютого 2019 року №111/26-15-14-01/05/31726208 (далі-акт перевірки).

Відповідно до акту перевірки, встановлено порушення ТОВ «Регіонбудсервіс»:

- пп. 134.1.1 п. 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2017 рік у сумі 10 879 393 грн., в тому числі за 3 квартал 2017 року в сумі 10 879 393 грн.;

- пп. 14.1.71 п. 14.1 статті 14, а. 44.1 статті 44, п. 187.1 статті 187, п. 188.1 статті 188, п. 198.6 статті 198, п. 201.1, п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 128 869 грн., в тому числі за грудень 2015 року в сумі 65 грн., за лютий 2016 року в сумі 163 грн., за березень 2016 року в сумі 253 грн., за квітень 2016 року в сумі 32 грн., за вересень 2017 року в сумі 6058 грн., за лютий 2018 року в сумі 45725 грн., за червень 2018 року в сумі 65572 грн., за серпень 2018 року в сумі 7334 грн., за вересень 2018 року в сумі 3667 грн.;

- п. 201.1, п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, п. 15 наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної»;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 статті 168, з урахуванням пп. «е» пп. 164.2.17 п. 164.2 статті 164, пп. 164.5 статті 164, п. 171.2 «а» статті 171 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету за травень 25017 року, на загальну суму 147 715,43 грн.;

- ст. 51, п. 70.16 статті 70, пп. 176.2 «б» п. 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено подання з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку (форма №1ДФ) за І квартал 2016 року;

- пп. 168.1.1 п. 168.1 статті 168 з урахування пп. 168.4.4 п. 168.4 статті 168 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування військового збору до бюджету за травень 2017 року, на загальну суму 10093,99 грн.

На підставі висновків акту перевірки від 19 лютого 2019 року №111/26-15-14-01/05/31726208, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 22 березня 2019 року:

- №0105, відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 12 8641 грн. та нараховано 32 160 грн. фінансових санкцій;

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 184 644,28 грн., з яких 147 715,43 грн. нараховано за податковим зобов`язанням та 36 928,86 грн. - штрафні (фінансові) санкції;

- №, відповідно до якого до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 510 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 12 617,49 грн., з яких 10 093,99 грн. нараховано за податковим зобов`язанням та 2 523,497 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість та зменшено розмір від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за наслідками виявлених порушень законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «Стілмен».

Збільшуючи зобов`язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість, контролюючий орган виходив з того, що відомості в документах, на підставі яких позивачем сформовані спірні суми податкових вигод, не співпадають з відомостями, які містяться в податкових накладних, зареєстрованих на адресу ТОВ «Регіонбудсервіс», а саме обсяг та відповідна сума ПДВ.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: відомості про господарську операцію і підтвердження її реального (фактичного) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч.1,2 статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч.1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК).

Відповідно до п.201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201. 8 статті 201 Кодексу право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу. Податкова накладна видається платником податку, якій здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відтак, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Так, між ТОВ «Регіонбудсервіс» та ТОВ «Стілмен» (постачальник) укладений договір від 17 травня 2017 року №1705/2017, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у встановлений у договорі термін у власність покупця металопродукцію, а покупець зобов`язується оплатити вартість товару та прийняти його відповідно до умов договору.

ТОВ «Стілмен» в Єдиному реєстрі податкових накладних зареєстровані податкові накладні, які відображені ТОВ «Регіонбудсервіс» у складі податкового кредиту за серпень 2017 року в сумі 6058 грн., за січень 2018 року в сумі 7433 грн., за лютий 2018 року в сумі 30958 грн., за квітень 2018 року в сумі 41870 грн., за червень 2018 року в сумі 9034 грн.

Виконання умов даного договору підтверджується, зокрема, видатковими накладними, рахунками-фактурами, податковими накладними, виписками по особовим рахункам.

Судом першої інстанції встановлено, що кожне окреме замовлення та надання відповідних рахунків-фактури, в яких зазначались асортимент та теоретична вага продукції, оформлювалось шляхом електронної переписки та телефонного спілкування з закріпленим менеджером.

Оплата відбувалась шляхом зарахування коштів на рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати, видаткові накладні оформлювались та надавались безпосередньо на базі ТОВ «Стілмен» після фактичного зважування на електронних вагах металопрокату та відбувалось подальше завантаження.

При цьому, у зв`язку з певними особливостями торгівлі металопрокатом, рахунки ТОВ «Стілмен» виставлялися з урахуванням теоретичної ваги, а відпускався товар по фактичній вазі, її кількість в рахунках-фактурах відрізнялась, що корегувалось при наступних поставках.

Зокрема, з аналізу документів щодо попередніх поставок контрагента позивача, оплати позивачем товару, зареєстрованих контрагентом податкових накладних та видаткових накладних, складених при фактичному відвантаженні такого товару, судом зроблено висновок, що жодним чином не спростований податковим органом, про те, що дані податкових накладних, виписаних контрагентом позивача, включають загальні суми сплачених коштів позивачем за поставлену/відвантажену продукцію.

Крім того, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано ніяких доказів, що могли б свідчити про нереальність господарських операцій за цими податковими накладними.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, факт продажу ТОВ «Стілмен» товарів, обумовлених спірним договором, підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському і податковому обліку позивача та його податковій звітності, а право на включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої у складі вартості придбаних товарів посвідчується належним чином оформленими податковими накладними.

Таким чином, обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій з придбання у контрагентів товарів, на які платник податку посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого (сплаченого) податку на додану вартість до податкового кредиту, відповідачем не спростовано.

Відтак, у суду немає підстав вважати, що позивачем було завищено податковий кредит на суму 95 353 грн., у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення від 22 березня 2015 року №0105 в частині нарахування податку на додану вартість у розмірі 95 353,06 та фінансових санкцій у розмірі 23838,26 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № про збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, сформованого у зв`язку з заниженням такого податку шляхом не утримання податку на доходи фізичних осіб із суми доходу (додаткового блага - суми знижки), утвореного при продажу ТОВ «Регіонбудсервіс» автомобіля TOYOTA SEQUOI (рік випуску - 2008) фізичній особі ОСОБА_1 .

Так, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 травня 2017 року №78043/2017/457850 ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складає 98 000,00 грн., подорожній лист TOYOTA SEQUOI АА 0007НР від 20 квітня 2017 року з пробігом 531 010 км.

За висновком податкового органу, згідно проведеного розрахунку середньоринкової вартості автомобіля TOYOTA SEQUOIA (рік випуску 2008, пробіг відповідно подорожнього листа - 531010 км.) відповідно до статті 173 Кодексу та «Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року №403 встановлено, що його середньоринкова вартість складає 770 932,56 грн. Вартість, за якою вчинено продаж автомобіля - 98 000,00 грн. Отже, автомобіль продано фізичній особі ОСОБА_1 за ціною нижче сереньоринкової вартості. Різниця між ціною продажу та середньоринковою вартістю (сума знижки) становить 672 932,56 грн. Податок на доходи фізичних осіб ТОВ «РЕГІОНБУДСЕРВІС» із суми знижки при продажі транспортного засобу фізичній особі не утримано та до бюджету не сплачено.

Підпунктом 134.1.1 п.134.1 статті 134 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до ПБО або МСФЗ, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Такі коригування мають здійснювати лише платники податку, у яких річний дохід за попередній звітний (податковий) рік перевищує 20 млн. грн.

Чинне законодавство, в тому числі Податковий кодекс України, не містить вимоги щодо обов`язкового проведення експертної оцінки при продажу основних засобів, зокрема, автомобіля, який належить суб`єкту господарювання - юридичній особі.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, для цілей податкового обліку з податку на прибуток при продажу основного засобу (автомобіля) не передбачено обов`язкове проведення його експертної оцінки, а така ціна визначається в договорі купівлі - продажу.

Так, статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до пп.14.1.71 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України, визначено, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Відповідно до пп.14.1.219 п.14.1 статті 14 ПК України, ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги і покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Тобто, встановлення цін, які не підлягають державному регулюванню, на продукцію або товари належить виключно учасникам договірних відносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем неправомірно застосовано положення п.173.1 статті 173 Податкового кодексу України щодо визначення середньоринкової вартості автомобіля до правовідносин по продажу автомобіля продавцем - юридичною особою, оскільки дана стаття регулює визначення доходу від продажу рухомого майна платником податків - продавцем фізичною особою. В даному випадку фізична особа покупець несе витрати, а не отримує дохід.

Посилання на Порядок визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоцикл мопедів, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 квітня 2013 року №403 також вбачається безпідставним, оскільки він встановлює механізм визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів з метою визначення доходу від їх продажу (обміну) для цілей обкладення податком на доходи фізичних осіб. Тобто, цей Порядок має застосовуватися щодо продавців - фізичних осіб, а не юридичних.

Відповідно до п.163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно абз.2 п.164.1 статті 164 Кодексу загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За пп.164.2.17 п.164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до пп. 14.1.47 п. 14.1 статті 14 ПК України, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

При цьому, додаткове благо кваліфікується як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Між тим, з аналізу наведених вище норм вбачається, що юридична особа виступає податковим агентом у разі виплати фізичній особі доходу (у грошовій або не грошовій формі), а у разі продажу юридичною особою власного транспортного засобу вона не є податковим агентом.

Таким чином, висновки контролюючого органу про заниження позивачем податку на доходи з фізичних осіб у сумі 147 715,43 грн. є помилковими, відповідно, податкове повідомлення-рішення від 22 березня 2019 року № є безпідставним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Щодо податкових повідомлень-рішень № про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб та № про збільшення грошового зобов`язання з військового збору, суд зазначає наступне.

Згідно п. 176.2 «б» статті 176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до пп. 49.18.2 п. 49.18 статті 49 ПК України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя);

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Між тим, як доведено вище, в спірних правовідносинах щодо продажу рухомого майна (транспортного засобу) позивач не є податковим агентом, відповідно, наведені норми на нього не розповсюджуються, обов`язку щодо подання податкового розрахунку не виникло, тому і податкові повідомлення-рішення № та № є протиправними та такими, що піддягають скасуванню.

При цьому, доводи апеляційної скарги дублюють висновки Акту перевірки, жодних контраргументів на аргументи, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішення, податковим органом не наведено, доказами свою позицію не підтверджено, в чому полягає невірне застосування норм права чи не повне з`ясування обставин справи також не зазначено. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає апеляційну скаргу відповідача безпідставною та не обґрунтованою.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Отже при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку