Справа № 826/15230/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Вєкуа Н.Г., Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадської організації «Платформа Громадський Контроль» на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 березня 2019 року (повний текст складено 23 квітня 2019 року) у справі за адміністративним позовом громадської організації «Платформа Громадський Контроль» до Кабінету Міністрів України, Державної аудиторської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Кабінету міністрів України, Державної аудиторської служби України, в якому просив, з урахуванням збільшення позовних вимог:

- визнати протиправною бездіяльність Державної аудиторської служби України щодо не проведення моніторингу закупівель у період з 27 січня 2018 року по 27 квітня 2018 року у порядку визначеному п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель» шляхом оприлюднення на офіційному веб-сайті органу державного фінансового контролю дати початку та завершення моніторингу закупівлі, висновок про результати моніторингу закупівлі, а обмін інформацією між замовником та органом державного фінансового контролю здійснюється в офіційному порядку шляхом листування;

- визнати протиправною бездіяльність Державної аудиторської служби України та Кабінету Міністрів України щодо не приведення нормативно-правових актів необхідних для реалізації Закону України від 21 грудня 2017 року №2265- VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель»;

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невиконання п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265- VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель» щодо:

приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із Законами України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель»;

забезпечення приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із Законом України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель»;

забезпечення прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265- VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель»;

вжиття заходів щодо фінансового забезпечення центрального органу виконавчої влади, що реалізує держану політики у сфері державного фінансового контролю, для оновлення і модернізації матеріально-технічної бази та достатньої штатної чисельності для здійснення моніторингу закупівель;

- визнати протиправною бездіяльність Державної аудиторської служби України щодо не проведення моніторингу закупівель починаючи з 27 квітня 2018 року у порядку визначеному у ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі»;

- зобов`язати Державну аудиторську службу України негайно, але не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням по цій справі законної сили розпочати моніторинг закупівель у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі».

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та адміністративний позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що дії по реалізації положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель» були здійснені Кабінетом Міністрів України майже через шість місяців, а Державною аудиторською службою України більше ніж через 8 місяців з моменту набрання чинності вказаним Законом, а порядок проведення перевірок закупівель Державною аудиторською службою, її міжрегіональними органами досі містить посилання на Закон України «Про здійснення державних закупівель», який втратив чинність у 2016 році, а відсутність запуску системи моніторингу у визначені законодавством строки свідчить про порушення прав позивача на доступ до інформації щодо публічних закупівель.

Державна аудиторська служба України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що на день розгляду апеляційної скарги позивача наявна нормативно-правова база, потрібна для здійснення моніторингу публічних закупівель, що свідчить про належне виконання Держаудитслужбою положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII, натомість апелянтом не наведено аргументованих фактів стосовно порушення чітко визначених прав і не надає доказів наявності в нього повноважень на звернення до суду з позовними вимогами в інтересах інших осіб, натомість заявлені позовні вимоги не спрямовані на відновлення порушеного права.

Кабінет Міністрів України відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що твердження позивача про відсутність нормативно-правової бази необхідної для здійснення моніторингу закупівель, як підстави для визнання протиправної бездіяльності Уряду, що пов`язана з вимогами абз.3 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII є помилковим, натомість позивачем не надано доказу наявності у нього повноважень на звернення до суду з позовними вимогами в інтересах інших осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2016 року набрав чинності Закон України «Про публічні закупівлі», яким встановлюються правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

21 грудня 2017 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2265- VІІI «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель», яким вирішено питання щодо повноважень контролюючого органу, а саме внесено зміни до Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» з приводу можливості перевіряти органами державного фінансового контролю дотримання замовниками вимог законодавства у сфері публічних закупівель, шляхом доповнення Закону України «Про публічні закупівлі» статтею 71 «Порядок здійснення моніторингу публічних закупівель».

Пунктами 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону визначено до забезпечення технічної можливості фіксації в системі електронних закупівель, але не більше трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом, дата початку та завершення моніторингу закупівлі, висновок про результати моніторингу закупівлі оприлюднюються на офіційному веб-сайті органу державного фінансового контролю, а обмін інформацією між замовником та органом державного фінансового контролю здійснюється в офіційному порядку шляхом листування.

Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації положень цього Закону; вжити заходів щодо фінансового забезпечення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, для оновлення і модернізації матеріально-технічної бази та достатньої штатної чисельності для здійснення моніторингу закупівель.

Закон України від 21 грудня 2017 року №2265-VІІI набув чинності 27 січня 2018 року, після опублікування в офіційному друкованому виданні Верховної Ради України «Голос України» від 26 січня 2018 року №17.

Вважаючи, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність, яка виразилася у не приведені нормативно-правових актів до вимог вказаного закону та не проведення моніторингу закупівель, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що твердження позивача про відсутність нормативно-правової бази необхідної для здійснення моніторингу закупівель, як підстави для визнання протиправної бездіяльності відповідачів, є помилковим, оскільки останні, як суб`єкти владних повноважень на яких відповідно покладено обов`язок щодо приведення нормативно-правових актів необхідних для реалізації Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII діяли на підставах, в межах та у спосіб наданих їм повноважень, а також що позивачем не надано доказу щодо наявності у нього повноважень на звернення до суду з даними позовними вимогами в інтересах інших осіб, в той же час, відповідачами в рамках досліджуваних правовідносин не було допущено протиправної бездіяльності і не приймалися рішення та не вчинялися дії, які б впливали на права та інтереси позивача.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України», який відповідно до Конституції України визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, Законом України «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади, з метою забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з ч.1 ст.117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Як зазначено судом вище, ст.71 Закону України «Про публічні закупівлі», якою визначається порядок здійснення моніторингу публічних закупівель, набрала чинності 27 січня 2018 року.

Положення про Державну аудиторську службу України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 №43, відповідно до п.1 якого Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Пунктом 4 наведеного Положення передбачено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, реалізує державний фінансовий контроль через здійснення перевірки закупівель, моніторингу закупівель; здійснює контроль за дотриманням законодавства про закупівлі та має право перевіряти в ході державного фінансового контролю документи щодо проведення процедур закупівель.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою реалізації ст.71 Закону України «Про публічні закупівлі» та вимог «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII Держаудитслужба розробила проект наказу «Про затвердження форми висновку про результати моніторингу закупівлі та порядку його заповнення», який разом із Порядком заповнення висновку про результати моніторингу закупівлі та пояснювальною запискою були направлені на погодження Міністерству економічного розвитку і торгівлі України, Державній регуляторній службі України листами від 30 січня 2019 року №31-14/109 та №31-14/110 відповідно (а.с.76-89).

В подальшому проект змінювався та доопрацьовувався, про що Міністерству економічного розвитку і торгівлі України направлялись листи від 14 лютого 2018 року №31-14/176 (а.с.90 т.1), від 05 березня 2018 року №31-14/270 (а.с.93 т.1), від 30 березня 2018 року №31-14/383 (а.с.94 т.1), після чого листом від 23 квітня 2018 року №31-14/513 (а.с.95 т.1) проект нормативно-правового акту подано на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України із відповідними висновками та за наслідком розгляду рекомендацій Міністерства проект вказаного наказу було направлено на погодження до Антимонопольного комітету України, про що Державна аудиторська служба повідомила Міністерство юстиції України листом від 17 травня 2018 року №31-14/685 (а.с.98 т.1).

Листом від 18 травня 2018 року №20-29/01-2760-дз (а.с.102 т.1) Антимонопольний комітет України повідомив Держаудитслужбу про необхідність доопрацювання проекту наказу з обов`язком врахуванням наведених Комітетом зауважень.

Листом від 01 червня 2018 року №20-29/01-6620 (а.с.108 т.1) АМК направив лист погодження проекту наказу Держаудитслужби, після чого наказом Міністерства юстиції України №1692/5 від 01 червня 2018 року зареєстровано наказ Державної аудиторської служби України віл 23 квітня 2018 року №86 «Про затвердження форми висновку про результати моніторингу закупівлі та порядку його заповнення», про що Держаудитслужбу повідомлено листом від 04 червня 2018 року №85532-26-18/10.1 (а.с.111 т.1).

Наказ Держаудитслужби 23 квітня 2018 року №86 набрав чинності після опублікування в Офіційному віснику України від 15 червня 2018 року №46.

В подальшому, з метою реалізації ч.21 ст.71 Закону України «Про публічні закупівлі» Держаудитслужбою розроблено проект наказу «Про затвердження методики визначення автоматичних індикаторів ризиків, їх переліку та порядку застосування», який разом із пояснювальною запискою направлено листами від 10 серпня 2018 року №31-14/1179 та №31-14/1180 (а.с.118-120 т.1) до Державної регуляторної служби України, Антимонопольного комітету України та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на погодження.

Після врахування зауважень та отримання відповідних погоджень Держаудитслужба направила проект наказу «Про затвердження методики визначення автоматичних індикаторів ризиків, їх переліку та порядку застосування» від 11 вересня 2018 року №196 на реєстрацію до Міністерства юстиції України, яке листом від 28 вересня 2018 року №18489-26-18/101 (а.с.138 т.1) повідомило, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 27 вересня 2018 року №3067/5 проведено реєстрацію вказаного наказу Держаудитслужби.

В той же час, з метою реалізації положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII Державною аудиторською службою України розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 р. №631 і від 3 лютого 2016 р. №43», який разом із пояснювальною запискою та порівняльною таблицею направлено на погодження до Міністерства фінансів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України листом від 02 лютого 2018 року №31-14/131(а.с.158-170 т.1), а також до Державної регуляторної служби України листом від 08 лютого 2018 року №31-14/136 (а.с.177-183 т.1).

Внаслідок доопрацювання аналізу регуляторного впливу до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 р. №631 і від 3 лютого 2016 р. №43» Держаною регуляторною службою України прийнято рішення №185 від 24 квітня 2018 року про погодження регуляторного акта (а.с.208 т.1), після чого проект постанови направлено на правову експертизу до Міністерства юстиції України, який був завізований останнім та направлений до Держаудитслужби листом від 21 травня 2018 року №735/9085-26-18/7.3.6 (а.с.212 т.1) разом з відповідним висновком.

Листом від 06 червня 2018 року №31-12/815 (а.с.213 т.1) проект постанови був направлений на розгляд до Кабінету Міністрів України та відповідно до витягу з протоколу №25 засідання Урядового комітету з питань економічної, фінансової та правової політики, розвитку паливно-енергетичного комплексу, інфраструктури, оборонної та правоохоронної діяльності від 05 липня 2018 року (а.с.214 т.1) схвалено проект постанови, доручивши його доопрацювати з урахуванням зауважень Мінекономрозвитку, Мін`юсту та Секретаріату Кабінету Міністрів.

Після доопрацювання проект постанови з урахуванням зауважень і застережень Мінекономрозвитку, Мін`юсту та Секретаріату Кабінету Міністрів листом від 12 липня 2018 року №31-12/998 (а.с.215 т.1) Держаудитслужба запропонувала винести його на засідання Кабінету Міністрів України і після його доопрацювання постанову «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 р. №631 і від 3 лютого 2016 р. №43» було прийнято Кабінетом Міністрів України 01 серпня 2013 року за №631 (а.с.223 т.1).

В той же час, здійснення моніторингу закупівлі включає низку взаємопов`язаних та послідовних процедур, однією із завершальних яких є складання висновку про результати моніторингу, форма якого була затверджена лише 01 червня 2018 року внаслідок реєстрації в Міністерстві юстиції України наказу Державної аудиторської служби України від 23 квітня 2018 року №86, що фактично унеможливлювало здійснення відповідного моніторингу в порядку ст.71 Закону України «Про державні закупівлі».

Наведене в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог ГО «Платформа Громадський Контроль», з огляду на відсутність з боку відповідачів бездіяльності, оскільки останніми вчинялись активні дії з метою виконання вимог положень Закону України від 21 грудня 2017 року №2265-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законів України щодо здійснення моніторингу закупівель» і ними вжито всіх необхідних заходів з метою запровадження процесу моніторингу та перевірки закупівель, та враховуючи неможливість проведення моніторингу в порядку ст.71 Закону України «Про державні закупівлі» до затвердження у встановленому законодавством порядку форми висновку про результати моніторингу.

Частиною 1 ст.9 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що громадський контроль забезпечується через вільний доступ до всієї інформації щодо публічних закупівель, яка підлягає оприлюдненню відповідно до цього Закону, до аналізу та моніторингу інформації, розміщеної в електронній системі закупівель, а також шляхом інформування через електронну систему закупівель або письмово органів, уповноважених на здійснення контролю, про виявлені порушення законодавства у сфері публічних закупівель та недоліки роботи електронної системи закупівель.

Частиною 2 ст.55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають виключно порушені права, свободи чи інтереси суб`єкта звернення і в даному випадку метою судового захисту є відновлення порушеного права позивача.

Конституційний Суд України в рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Також, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

На підставі викладеного та з урахуванням приписів ст.ст.2, 5 КАС України колегія суддів доходить висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №504/4148/16-а, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті (допущені) владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №826/6984/15, який в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивачем є громадською організацією, правові та організаційні засади діяльності якої визначені у Законі України «Про громадські об`єднання», статтею 1 якого передбачено, що громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу.

Рішенням Конституційного суду України від 28 листопада 2013 року №12-рп/2013 передбачено, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що до повноважень ГО «Платформа Громадський Контроль» належить звернення в даному випадку до суду з позовними вимогами в інтересах інших осіб.

Наявність абстрактної можливості порушень прав чи інтересів в частині не забезпечення доступу до інформації щодо здійснення моніторингу закупівель не підтверджує наявності фактично порушених прав та інтересів позивача.

З огляду на викладені, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ГО «Платформа Громадський Контроль» з огляду на відсутність з боку відповідачів бездіяльності та не підтвердження позивачем наявності фактично порушеного права чи інтересу, враховуючи, що ними не було допущено протиправної бездіяльності, не приймалися рішення та не вчинялося дій, які б впливали на права та інтереси позивача.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадської організації «Платформа Громадський Контроль» - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 23 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма