Справа № 826/2135/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2135/18 Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Літвіної Н.М.,

суддів - Сорочко Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Северин Юрія Петровича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Северин Юрія Петровича про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Северин Ю.П. (далі - Відповідач, Уповноважена особа) про зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Додусенка В.І. вчинити дії щодо подачі заяви про вилучення з Державного реєстру відомостей стосовно обтяження рухомого майна Саіді Харун: реєстраційний номер запису 16223676 від 11 квітня 2017 року стосовно боржника - фізичної особи ОСОБА_1 , предмет обтяження: транспортний засіб, легковий седан Mersedes-Benz, 2008 року випуску, модель S 550, шасі № НОМЕР_1 , колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 242/3866/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 квітня 2017 року, у задоволенні позову про звернення стягнення на рухоме майно Позивача за кредитними договорами було відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет застави. Викладене, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить про відсутність правових підстав для звернення Відповідача з заявою до реєстратора Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та винести нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції наголошує, що суд першої інстанції помилково посилався на відомості про автомобіль, який не є предметом спору та предметом договору застави. Крім того, зазначає, що кредитний договір з Позивачем є чинним та обов`язковим для виконання сторонами. Звертає увагу, що Відповідач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2019 року після усунення недоліків апеляційної скарги, визначених в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху, було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18 вересня 2019 року.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, закривши провадження у справі, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 15 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Камбіо" та ТОВ "Торгівельний дім "Ландорра" укладено кредитний договір № 536/02-2010 від 15 квітня 2010 року, за умовами якого товариство отримало кредит у розмірі 250000,00 доларів США зі сплатою 16% річних зі строком повернення до 30 січня 2011 року.

15 квітня 2010 року з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ "Банк Камбіо" та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу, згідно з яким ОСОБА_1 є майновим поручителем ТОВ "Торгівельний дім "Ландорра" за кредитним договором. В забезпечення застави за кредитним договором позивачем передано його власний транспортний засіб - автомобіль, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, марка Mersedes-Benz, модель S 550, тип легковий седан, шасі № НОМЕР_1 , колір білий, що зареєстрований 23.10.2008 року ВРЕР №3 м. Донецька УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 .

Публічне акціонерне товариство "Банк Камбіо" звернулося до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на рухоме майно за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на предмет застави шляхом його продажу в процедурі виконавчого провадження.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2017 року у справі № 242/3866/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 квітня 2017 року, у задоволенні позову було відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет застави.

11 квітня 2017 року Філією міста Києва та Київської області державного підприємства "Національні інформаційні системи" зареєстровано обтяження об`єкту рухомого майна - автомобіля типу легковий седан, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, марка Mersedes-Benz, модель S 550, шасі № НОМЕР_1 , колір білий у вигляді застави.

06 червня 2017 року представник позивача звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення реєстратора про реєстрацію прав № 16223676 від 11 квітня 2017 року, проте відповіді отримано не було.

13 червня 2017 року позивач звернувся до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" з листом-вимогою про зняття арешту з заставного майна у зв`язку з припиненням права застави.

Листом від 06 липня 2017 року № 04/1009 Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" повідомлено позивача про те, що зобов`язання за кредитним договором не припинені та відповідно внесення запису про обтяження на предмет застави є правомірним.

Згідно з матеріалами справи попередньо позивач звертався з позовом до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" про визнання припиненим договору застави та зняття заборони відчуження майна у вказаних правовідносинах до Печерського районного суду м. Києва в порядку ЦПК України.

Проте, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2017 р. у справі №757/36330/17-ц провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Додусенко Володимира Івановича про визнання припиненим договору застави та зняття заборони відчуження в частині позовних вимог про зняття заборони відчуження - закрито у зв`язку з непідсудністю та зроблено висновок про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Після отримання вказаної ухвали позивач звернувся з відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва в порядку адміністративного судочинства.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 6, 7, 17, 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а також наказу Міністерства юстиції України від 18 листопада 2016 року №3268/5 «Про затвердження форм заяв у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на протиправність дій Уповноваженої особи, пов`язаних зі звернення до Державного реєстратора із заявою про внесення відомостей про обтяження рухомого майна Позивача.

Разом з тим, розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України випливає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій. Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Крім того, судовою колегію враховується, що у даній справі спір пов`язаний з реалізацією права власності, зокрема реалізацією права особи розпоряджатися транспортним засобом, тобто з цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо Позивача не здійснює, а є органом, якій виконую свої обов`язки щодо реагування на невиконання особою умов укладеного цивільно-правового договору.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на рухоме майно є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Той факт, що відповідачем є Уповнноважена особа, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 643/4359/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відтак, оскільки спірні правовідносини фактично пов`язані із захистом порушеного права на володіння, користування і розпорядження транспортним засобом, судова колегія приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим і має вирішуватися з урахуванням суб`єктного складу учасників справи за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення помилково відніс даний спір до публічно-правового.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного оцінка доводам апеляційної скарги не надавалася.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Северин Юрія Петровича - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" Северин Юрія Петровича про зобов`язання вчинити дії - закрити.

Вказати, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено "20" вересня 2019 року.