Справа № 1.380.2019.001321
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001321
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О.В.,

представника позивача Прокопчук А. В.,

представника відповідача Саган Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішень, -

в с т а н о в и в:

21.03.2019 до суду надійшов позов ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Львівської митниці ДФС , 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

-скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Львівської митниці ДФС України №UА209190/2019/00090;

-скасувати рішення Львівської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 17.01.2019 №UА209000/2019/0000031/2.

Ухвалою від 26.03.2019 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 12.04.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 22.07.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надав на підтвердження митної вартості товару всі документи, зазначені в ст.ст. 52, 53 Митного кодексу України (далі - МК України), обрав відповідний метод визначення митної вартості товару умовам, наведеним в МК України та провів правильний розрахунок митної вартості транспортного засобу. Проте, відповідач без обґрунтованих підстав відмовив у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю. Крім цього, рішення відповідача про коригування заявленої митної вартості товарів не містить обґрунтованих причин, через які заявлену декларантом митну вартість, не може бути визнано.

03.05.2019 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечила. Відзив обґрунтований тим, що за митною декларацією №UA209190/2018/41264 індикатор ризику, визначений на рівні нижньої межі діапазону вартості транспортних засобів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваному транспортному засобу в країні експорту, з вирахуванням із такої вартості сум податків, що підлягають поверненню у країні експорту у зв`язку з вивезенням (експортом) таких транспортних засобів, склав 14800,00 євро, що перевищувало заявлену позивачем фактурну вартість. Крім цього, у висновку експертного автотоварознавчого дослідження №281 від 03.01.2019 при визначенні бази для вартості експерт посилається на джерело, в якому відсутня інформація щодо вартості оцінюваного автомобіля у сумі 13655,00 євро. Додатків, які містили б відповідну цінову інформацію до митного оформлення не подано. Таким чином, відповідач не міг перевірити достовірність використаного джерела інформації, що є порушенням ч.5 ст.54 МК України. У зв`язку з наведеним, відповідач, згідно з абз.3 ч.10 Тимчасового порядку виконання митних формальностей під час здійснення митного оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 №1077 (далі - Тимчасовий порядок), визначив вартість транспортного засобу самостійно.

16.05.2019 представник позивача подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що слід застосовувати положення МК України, а не підзаконного нормативно-правового акта, оскільки МК України має вищу юридичну силу. Твердження представника відповідача, що за джерелом на який посилається експерт відсутня інформація щодо вартості оцінюваного автомобіля спростовується роздруківкою з вказаної сторінки. Крім цього, автомобіль ввозився на митну територію України в пошкодженому стані, про що достовірно відомо відповідачу.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила. Просила суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

06.12.2018 представник позивача подав електронну митну декларацію №UA209190/2018/039973 із зазначенням митної вартості легкового автомобіля марки BMW 525 XDRIVE - 21200,00 злотих.

Для підтвердження заявленої митної вартості товару до вказаної митної декларації долучив наступні документи:

-Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 05.07.2012;

- Рахунок-фактуру (інвойс) FV/9/2018/11 від 20.11.2018;

- Договір про надання послуг митного брокера №2/12/2018 від 06.12.2018;

- Квитанцію №0.0..1 від 06.12.2018;

- Паспорт серії КВ № НОМЕР_3 від 15.11.2001;

- Закордонний паспорт серії НОМЕР_4 від 03.04.2018.

12.12.2018 декларант подав відповідачу електронну митну декларацію №UA209190/2018/41264 із зазначенням митної вартості легкового автомобіля марки BMW 525 XDRIVE - 21200,00 злотих.

Для підтвердження заявленої митної вартості товару до вказаної митної декларації долучив наступні документи:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 05.07.2012;

- рахунок-фактуру (інвойс) FV/9/2018/11 від 20.11.2018;

- акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспотних засобів, ручної поклажі та багажу UA209030/2018/71113 від 09.12.2018;

- договір про надання послуг митного брокера №2/12/2018 від 06.12.2018;

- інформацію про позитивні результати здійснення радіологічного контролю товару та декларацію про походження товару №3542885 від 09.12.2018;

- децизію NR IKM.5410.3.2253.2018.AZ від 04.12.2018;

- довідку №10.12.2018-57 від 10.12.2018;

- копію митної декларації країни відправлення №18PL402010E1190632 від 08.12.2018;

- рахунок-фактуру №100045/10/2018/29 від 31.10.2018;

- паспорт серії КВ №777296 від 15.11.2001;

- закордонний паспорт серії НОМЕР_4 від 03.04.2018;

- висновок автотоварознавчого дослідження №281 від 03.01.2019.

Відповідач за результатами розгляду вказаної митної декларації, прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00090 та рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000031/2 від 17.01.2019, де скоригував вартість автомобіля до 14800,00 євро.

08.02.2019 позивач звернувся до відповідача із претензією про добровільне врегулювання спору, в якій просив скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00090 та рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000031/2 від 17.01.2019.

27.02.2019 відповідач повідомив позивача, що картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00090 та рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000031/2 від 17.01.2019, прийнятті із дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягають скасуванню.

Позивач вважаючи такі рішення відповідача протиправними, звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до ст. 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч. 2 ст. 51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 вказаного Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII вказаного Кодексу та вказаною главою.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

За правилами ч. 1 ст. 53 МК України у випадках, передбачених вказаним Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається ч. 2 ст.53 МК України, а саме: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 вказаного Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи: 1)договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісній характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст.53 МК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 вказаного Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 вказаного Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 6 ст. 54 МК України визначено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

- невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

- неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 зазначеного Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

- невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 зазначеного Кодексу;

- надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 вказаного Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, відповідно до ч. 2 вказаної статті є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Згідно із ч. ч. 3-6 ст. 57 МК України кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм зазначеного Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 вказаного Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 вказаного Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 вказаного Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 вказаного Кодексу. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до ч.1 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Згідно з ч. 2 ст. 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Відповідно до 4-5 ст.58 МК України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Згідно з ч. 3 ст. 58 МК України, у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 вказаного Кодексу. У разі якщо митна вартість оцінюваних товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 58 вказаного Кодексу, за основу для її визначення береться вартість операції з ідентичними товарами, що продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

За приписами ч. 1, 2, 4 ст. 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 вказаного Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями вказаної статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях. У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово проінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень зазначеної статті, та про використаний при цьому метод.

З дослідженого судом рішення про коригування митної вартості товарів від 17.01.2019 №UA209000/2019/000031/2 вбачається, що підставою для його прийняття, стало те, що у митного органу виникли сумніви у правильності визначення митної вартості декларантом, оскільки заявлена митна вартість товару не підтверджена документально і не відповідає інформації щодо вартості транспортного засобу, яка згенеровано АСАУР ДФС та складає 14800,00 євро. Митну вартість визначено за резервним методом у зв`язку з наявністю у митного органу цінової інформації з системи АСАУР ДФС.

Як встановив суд, позивач подав до відповідача митну декларацію №UA209190/2018/041264 від 12.12.2018 із зазначенням купівельної ціни сплаченої за транспортний засіб - в сумі 21200,00 злотих, згідно з рахунком-фактурою (інвойсом) FV/9/2018/11 від 20.11.2018.

Крім цього, позивач надав висновок №281 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 03.01.2019, відповідно до якого вартість на кордоні України без врахування митних платежів та зборів, не розмитненого та не зареєстрованого в Україні автомобіля «BMW 525 D XDRIVE», заводський номер НОМЕР_5 , 2012 року виготовлення, без врахування ремонтних робіт та матеріалів, станом на момент виконання дослідження становила 4836,70 євро.

Митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

При цьому, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові № 805/2713/16-а від 19.02.2019.

Посилання представника відповідача, що у висновку експертного автотоварознавчого дослідження №281 від 03.01.2019 при визначенні бази для вартості автомобіля експерт посилається на джерело, в якому відсутня інформація щодо вартості оцінюваного автомобіля у сумі 13655,00 євро, спростовується наданою представником позивача роздруківкою з вказаної сторінки, на якій вартість автомобіля становить 13125,00 євро.

Суд вважає, що позивач надав усі наявні та достатні документи, передбачені МК України, необхідні для визначення митної вартості, та які містять повну інформацію про митну вартість та її складові. Натомість митний орган не навів жодних аргументів, що надані декларантом документи в своїй сукупності не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари та не дають можливість здійснити митне оформлене товару за визначеним декларантом основним методом - за ціною договору.

З огляду на це, відповідач не мав підстав для застосування резервного методу визначення митної вартості товарів шляхом отримання цінової інформації з АСАУР ДФС.

Суд звертає увагу на те, що відповідач в рішенні про коригування митної вартості послався на постанову Кабінету Міністрів України №1077 від 12.12.2018, якою затверджено Тимчасовий порядок виконання митних формальностей під час здійснення митного оформлення транспортних засобів для їх вільного обігу на митній території України. Проте, такий порядок визначає механізм виконання митних формальностей під час здійснення митного оформлення транспортних засобів, що класифікуються за кодом товарної позиції 8703 згідно з УКТЗЕД та ввезені громадянами на митну територію України в період з 1 січня 2015 р. до 25 листопада 2018 р., а також: 1) перебувають у митному режимі тимчасового ввезення або транзиту, поміщення в який здійснювалося шляхом вчинення дій, усного декларування або декларування з використанням іншого документа, ніж митна декларація, на бланку єдиного адміністративного документа; 2) перебували у митному режимі тимчасового ввезення або транзиту, були вивезені за межі митної території України після 25 листопада 2018 р. та ввезені повторно (п.1 Тимчасового порядку). Як встановив суд, позивач подав до митного органу митну декларацію 12.12.2018, даних щодо повторного ввезення транспортного засобу позивача митний орган не надав. Таким чином, відповідач не мав підстав для застосування Тимчасового порядку при винесенні рішення про коригування митної вартості.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості транспортного засобу за основним методом, а, в свою чергу, відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідачем не спростована, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00090 та рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000031/2 від 17.01.2019, прийняті Львівською митницею ДФС, є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд встановив таке.

Між позивачем (клієнт) та адвокатом Прокопчук Аліною Володимирівною укладено договір про надання правничої допомоги від 07.02.2019 №10/2019 (далі - договір), за умовами якого адвокат зобов`язується надати клієнту юридичні послуги, перелік яких наведено у п.2.1. Договору. Клієнт зобов`язується виконати умови, визначені у п.2.2 Договору.

Згідно з додатком №1 до договору сторони домовились, що гонорар за договором становить 13500,00 грн.

Згідно з актом надання-приймання послуг №02/03/2019 від 15.03.2019 виконавець - ФОП Прокіпчук А.В., надав Замовнику - Шокур В.О. наступні послуги:

- консультації з питань застосування законодавства у спірних відносинах, пов`язаних з адміністративним спором між ОСОБА_2 та Львівською митницею ДФС (2,5год.) - 1500,00 грн.;

- пошук судової практики за судовими рішеннями внесеними до Єдиного державного реєстру судових рішень (10 год.) - 6000,00 грн.;

- пошук судової практики за судовими рішеннями Європейського суду з прав людини (4,5 год.) - 2700,00 грн.;

- складання претензії для досудового врегулювання спору між ОСОБА_3 та Львівською Митницею ДФС (1,5 год.) - 900,00 грн.;

- складання позовної заяви про скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови та стягнення надмірно сплаченого державного мита (4год.) - 2400,00 грн.

В квитанції до прибуткового касового ордера №02/03/2019 від 15.03.2019 зазначено, що від ОСОБА_2 прийнято 13500,00 грн. на підставі акта надання-приймання послуг №02/03/2019 від 15.03.2019.

Представник відповідача подала клопотання щодо зменшення суми гонорару за надану професійну правничу допомогу, в якому зазначила, що п.2 та п.3 акту надання-приймання послуг №02/03/2019 від 15.03.2019 фактично складають одне ціле, однак адвокат розділив їх на окремі пункти. Звертає увагу, що на виконання п.2 та п.3 представнику позивача необхідно було затратити 14 год. 50 хв.. При цьому, в позовній заяві використано 7 посилань на практику суду, з яких лише 4 взято з Єдиного державного реєстру судових рішень та 2 з Європейського суду з прав людини. З огляду на це, незрозумілим є кількість годин відведена на пошуки судової практики, коли в той самий час, на написання позовної заяви витрачено 4 год. Зазначила також про те, що з наданого позивачем розрахунку сум гонорару за надану професійну правничу допомогу, вбачається, що ряд послуг, які надавалися позивачу не є доцільними, дублююють одна одну, не мали впливу на хід розгляду справи та не потребують спеціальних професійних навиків. Просила у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу виходив з наступного.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Згідно з п. 9 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно з ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34- 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі виграти були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд, вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу дійшов висновку, що пошук судових рішень, внесеними до Єдиного державного реєстру судових рішень та за судовими рішеннями Європейського суду з прав людини не є співмірним із часом, затраченим на консультації, складення претензії та підготовку позовної заяви. Так, загальний час витрачений на пошук судових рішень, внесеними до Єдиного державного реєстру судових рішень та судових рішень Європейського суду з прав людини становить 14,5 год.

Разом з цим, в позовній заяві міститься посилання лише на шість постанов Верховного Суду, одне рішення Конституційного Суду України та п`ять рішень Європейського суду з прав людини.

При цьому, час затрачений на підготовку позовної заяви становить лише 4 год. Суд також враховує, що рішення Європейського суду з прав людини в контексті спору носять загальний характер та не відображають особливостей при розгляді справ такої категорії. Рішення Конституційного Суду України використано лише для визначення поняття правової допомоги.

Суд також звертає увагу на те, що позивач не обґрунтував яким чином розмежовується час, необхідний для пошуку судової практики та для підготовки позовної заяви.

З огляду на вказане, суд вважає, що немає підстав для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в частині пошуку судової практики за судовими рішеннями, внесеними до Єдиного державного реєстру судових рішень та за судовими рішеннями Європейського суду з прав людини в розмірі 8700,00 грн.

Щодо консультації з питань застосування законодавства у спірних відносинах, пов`язаних з адміністративним спором між ОСОБА_2 та Львівською митницею ДФС (2,5 год.) - 1500,00 грн., складання претензії для досудового врегулювання спору між ОСОБА_3 та Львівською Митницею ДФС (1,5 год.) - 900,00 грн., складання позовної заяви про скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови та стягнення надмірно сплаченого державного мита (4 год.) - 2400,00 грн., суд не знайшов підстав для зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в цій частині.

З огляду на викладене, суд вважає, що з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача необхідно стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1765,40 грн., сплачений згідно з квитанціями №42506 від 18.03.2019, №73645 від 03.04.2019.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 134, 242, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00090 Львівської митниці ДФС.

Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000031/2 від 17.01.2019.

Стягнути з Львівської митниці ДФС , місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул.Костюшка, 1, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1765 (одна тисяча сімсот шістдесят п`ять) грн. 40 коп.

Стягнути з Львівської митниці ДФС , місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул.Костюшка, 1, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене і підписане 24.09.2019.

Суддя А.Г. Гулик