Справа № 1.380.2019.001133
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6633/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Курильця А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001133 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Брильовський Р.М., повний текст рішення складено та підписано 02.05.2019) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» про стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 12.03.2019 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної установи «Личаківська виправна колонія №30», в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.04.2018 просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 27.11.2018 по 18.04.2019 у розмірі 70618,68 грн. без урахування сум податків, зборів та інших платежів.

В обгрунтування позову зазначає, що він був звільнений з роботи за пп. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» з 26.11.2018. При звільнені йому підлягала виплаті грошова сума, що була частково виплачена лише 28.02.2019, а тому, вважає, що набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, у зв`язку з невиплатою належних ОСОБА_1 сум при звільненні з роботи за період з 27.11.2018 по день прийняття рішення у розмірі 70618 (сімдесят тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 68 коп. без урахування податків, зборів та інших платежів.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Державна установа «Личаківська виправна колонія №30» оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що фінансування державної установи вкрай не стабільне, кошти для таких виплат надходять на рахунок лише після подачі органом бухгалтерії установи даних з обгрунтуванням відповідних сум у казначейську службу України.

Апелянт, звертає увагу на те, що позивач проходив службу, а відповідно порядок, умови проходження та звільнення з якої, у тому числі, і у частині оплати праці, врегульовані спеціальним законодавством України, тому слід розрізняти складені відносини, зокрема трудові відносини та служба в органах кримінально - виконавчої служби, які мають різну правову природу, а тому врегульовані різним законодавством.

Таким чином, апелянт вважає, що у даному випадку відносини між сторонами не є трудовими, а є саме відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку, щодо виконання покладених саме військових обов`язків, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відтак посилання позивача на ст. 116-117 КЗпП України, є безпідставними.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу. З посиланням на норми чинного законодавства та практику Верховного Суду просить в задоволені скарги відмовити. Зазначає, що суд першої інстанції дослідив всі обставини спору та виніс законне та обгрунтоване рішення.

У судовому засіданні позивач та його представник заперечили вимоги наведені в апеляційній скарзі та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника установи з інтендантського та господарського забезпечення з 26.11.2019 на підставі пп. 2 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію» відповідно до наказу в.о. начальника ДУ «Личаківська виправна колонія № 30» № 89 о/с від 26.11.2018.

Відповідно до грошового атестата № 02 при звільненні ОСОБА_1 належали до виплати кошти у сумі 149520,60 грн. грошової допомоги та 76596,52 грн. компенсації за невикористані доби відпустки. Грошова допомога включає відповідне грошове забезпечення та матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань.

Згідно з довідкою № 10/30-4/1791 від 16.04.2019 ОСОБА_1 здійснено перерахунок належних до виплати коштів грошового забезпечення військовослужбовців, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, за листопад-грудень 2018 - загальна сума виплат становить 235054,70 грн. Вказаною довідкою підтверджуються розрахунки з позивачем 13.11.2018, 28.02.2019, 19.03.2019 та 28.03.2019 на загальну суму 175745,99 грн.

Проте, відповідачем не проведено позивачу компенсацію за невикористані відпустки військовослужбовців.

У зв`язку із несвоєчасною виплатою позивачу усіх належних сум при звільненні з роботи, позивач звернувся з до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно не здійснено повного та остаточного розрахунку при звільненні позивача, що тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Так, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них мають застосуватися положення КЗпП.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.11.2016 по справі № К/800/9432/16.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України від 23.06.2005 № 2713 - IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

28.03.2018 наказом Міністерства юстиції України №925/5 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення та компенсації виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України».

Згідно підпункту 5 пункту 1 Порядку виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 Порядку грошове забезпечення визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання особи рядового чи начальницького складу.

Згідно підпункту 20 пункту 1 Порядку грошове забезпечення, не виплачене особі рядового чи начальницького складу своєчасно або виплачене у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого вказана особа мала на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 22 Порядку, днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно.

Згідно грошового атестата № 02 при звільненні ОСОБА_1 належали до виплати кошти у сумі 149520,60 грн. грошової допомоги та 76596,52 грн. компенсації за невикористані доби відпустки.

З довідки № 10/30-4/1791 від 16.04.2019 видно, що ОСОБА_1 протягом листопада-грудня 2018 року було:

- нараховано грошового забезпечення військовослужбовців, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб в сумі 281739,85 грн., в тому числі: за листопад 2018 року - грошове забезпечення військовослужбовців у розмірі 14168,19 грн.; за грудень 2018 року - вихідна допомога військовослужбовців у розмірі 147277,80 грн., компенсація за невикористані відпустки у розмірі 73608,71 грн., разом 220886,51 грн.

- суму грошового забезпечення військовослужбовців, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, яка підлягала до виплати за листопад -грудень 2018 року склала 235054,70 грн., в тому числі: за листопад 2018 року - грошове забезпечення військовослужбовців у розмірі 14168,19 грн.; за грудень 2018 року - вихідна допомога військовослужбовців у розмірі 147277,80 грн., компенсація за невикористані відпустки у розмірі 73608,71 грн., разом 220886,51 грн.

- виплату грошового забезпечення військовослужбовців, вихідної допомоги, компенсації за невикористані відпустки, нарахованих за листопад-грудень 2018 року ОСОБА_1 станом на 16.04.2019 року проведено в сумі 175745, 99 грн., в тому числі: 13.11.2018 у розмірі 14168,19 грн. (грошове забезпечення військовослужбовців); 28.02.2019 у розмірі 147277,80 грн. (вихідна допомога) ; 19.03.2019 у розмірі 10000,00 грн. (компенсація за невикористані відпустки); 28.03.2019 у розмірі 4300,00 грн. (компенсація за невикористані відпустки).

Разом з тим, заборгованість з виплати компенсації за невикористані відпустки військовослужбовців ОСОБА_1 станом на 16.04.2019 складає 59308,71 грн.

Отже, судом встановлено факт невиплати усіх належних позивачу сум у день звільнення з роботи, що підтверджується вказаною довідкою.

При цьому, основним аргументом відповідача щодо несвоєчасної належних сум при звільненні є те, що відповідач не є головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати при наявності відповідних кошторисних асигнувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно- правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці службовців кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з кримінально-виконавчої служби.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача 70618,68 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001133 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 25.09.2019