Справа № 560/1092/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1092/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

25 вересня 2019 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 .,

представника відповідача: Зозулі В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року (повний текст якого складено 27 травня 2019 року у м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року позов задоволено, а саме: визнано протиправними та такими, що не відповідають вимогам Закону, підстави повернення ОСОБА_2 поданої нею до Головного управління ДФС у Хмельницькій області заяви про нарахування одноразової грошової допомоги з доданими документами, викладені у листі Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 03.04.2019 року № 13421/П/22-01-04-02-23; визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Хмельницькій області щодо неподання до Державної фіскальної служби України у встановлений строк заяви ОСОБА_2 та висновку щодо виплати грошової допомоги разом з підтверджуючими документами, які додані до заяви; зобов`язано Головне управління ДФС у Хмельницькій області прийняти документи ОСОБА_2 та надіслати до Державної фіскальної служби України висновок щодо виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію", Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, відповідач посилається на те, що на момент звернення позивача з позовом Закон України "Про міліцію", яким передбачено соціальний захист працівників міліції та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі/смерті або каліцтва працівника міліції та компенсації заподіяння шкоди майну, з 07 листопада 2015 року, втратив чинність. До того ж, апелянт зазначає, що передумовою визнання права на отримання грошової допомоги, в тому числі за рішенням суду, є встановлення висновків, що захворювання та інвалідність пов`язані із проходженням служби у відповідних органах. Відтак, потребують дослідження посадові обов`язки працівника податкової міліції та фактично виконані ним повноваження, а також причинно-наслідковий зв`язок між фактично виконаними функціями та погіршенням здоров`я яке призвело до інвалідності.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що наказом Головного управління ДФС у Хмельницькій області 504-о від 30.10.2018 року ОСОБА_2 звільнено з органів податкової міліції Головного управління ДФС у Хмельницькій області у запас з 30 жовтня 2018 року.

ОСОБА_2 пройшла обстеження у Вінницькій обласній медико-соціальній експертній комісії 27.02.2019 року, згідно з висновком якої їй було встановлено ІІ групу інвалідності (довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ № 096517, а.с.10). Згідно з висновком МСЕК захворювання пов`язане з проходженням військової служби, що також підтверджується Довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності серії 12ААА №030339 та Постановою №1 від 24 січня 2019 року військово-лікарської комісії (а.с.11,12)

21.03.2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою (рапортом) про виплату грошової допомоги у зв`язку з встановленням групи інвалідності.

Листом Головного управління ДФС у Хмельницькій області №13421/11/22-01-04-02-23 від 03.04.2019 року ОСОБА_2 у виплаті грошової допомоги відмовлено, оскільки з 07.11.2015 року Закон України "Про міліцію" втратив чинність, а тому відсутні підстави готувати висновки про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням групи інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати. Також повідомлено, що питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності може бути розглянуте тільки після внесення змін до нормативно-правових актів щодо правового та соціального захисту осіб начальницького та рядового складу податкової міліції та членів їх сімей.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, ОСОБА_2 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після звільнення із служби в органах податкової міліції та встановлення інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію", в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону № 565-XII та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Згідно з частиною шостою статті 23 Закону України "Про міліцію" у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Закон України "Про міліцію" втратив чинність 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року.

При цьому, у пункті 15 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Порядок та умови призначення одноразової грошової допомоги в спірних правовідносинах визначені нормами Порядку та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року (далі - Порядок № 850).

В пункті 1 Порядку № 850 визначено, що цей Порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції. Відповідно до п. п. 2 п. 2 Порядку № 850 від 21.10.2015 року днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що оскільки позивачу встановлено інвалідність протягом трьох місяців після звільнення її зі служби внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби, у неї виникає право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України "Про міліцію".

Отже, відповідачем безпідставно відмовлено у розгляді питання про призначення позивачу грошової допомоги з посиланням на втрату чинності Законом України "Про міліцію".

Окрім того, пунктом 7 Порядку № 850 передбачено, що працівник, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви (рапорту) про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності позивач надала ГУ ДФС України в Хмельницькій області необхідні документи, визначені Порядком № 850.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 850 керівник органу, у якому проходив (проходить) службу працівник, подає до вищестоящого органу управління в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на керівника органу, у якому проходив службу працівник податкової міліції, покладено обов`язок подання висновку щодо виплати грошової допомоги.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ГУ ДФС у Хмельницькій області не може направляти висновок щодо виплати грошової допомоги ДФС України, оскільки у справі, яка розглядається, інвалідність позивачу встановлено після набрання чинності Законом № 280-VIII та Порядку № 850.

Згідно пункту 9 Порядку № 850, уповноважений орган в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу, у якому проходив (проходить) службу працівник, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Отже, відповідач, як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був прийняти рішення стосовно виплати одноразової грошової допомоги, а не повертати матеріали відносно ОСОБА_2 , ухиляючись від розгляду поданих документів та від прийняття обґрунтованого рішення (висновку).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 06 березня 2019 року у справі № 822/1616/18, від 20 травня 2019 року у справі № 405/704/17, від 13 лютого 2018 року у справі № 808/1866/16, від 19 вересня 2018 року у справі № 530/1280/17, від 03 жовтня 2018 року у справах № 361/7249/17 та № 361/7249/17.

Стосовно доводів скаржника про необхідність дослідження причинно-наслідкового зв`язку між фактично-виконаними функціями в органах внутрішніх справ та погіршенням здоров`я, що призвело до інвалідності, то колегія суддів зазначає, що зазначений зв`язок встановлений у вказаному вище висновку МСЕК, який є належним та допустимим доказом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії Головного управління ДФС у Хмельницькій області щодо повернення документів стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги, як інваліду другої групи, і не прийняття висновку вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 вересня 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.