Справа № 160/6127/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2019 року Справа № 160/6127/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 02.07.2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (далі - Державна установа) про визнання протиправної бездіяльності Державної установи щодо затримки виплати при звільненні грошового допомоги та грошової компенсації за невикористані дні відпустки, а також про стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку.
В обґрунтування позову посилався на порушення Державною установою, з якою перебував у трудових відносинах до 03.10.2018 року включно, вимог трудового законодавства України у частині затримки виплати усіх сум, що належали йому при звільненні, до яких (сум) позивач відносить грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Тією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом і надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно провів позивачу виплату усіх належних йому при звільненні сум не у день звільнення , проте не вважає такі дії порушенням вимог трудового законодавства України у зв`язку з тим, що останній у день звільнення не працював та відповідно з вимогою про розрахунок до Державної установи не звертався.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із таких міркувань.
Судом встановлено та не є спірним, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 30.09.98 року по 03.10.2018 року.
Позивач взятий під варту 18.07.2018 року у приміщенні Апеляційного суду Дніпропетровської області на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.07.2018 року та згідно з ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2018 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Наказом в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 03.10.2018 року № 227/ОС-18 позивача звільнено відповідно до п.7. ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням».
Не є спірним, що Державною установою виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки - 09.11.2018 року, а грошову допомогу при звільненні - 09.12.2018 року.
Вважаючи, що вказані суми повинні були виплачені у його день звільнення, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 4 Кодексу законів про працю України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України ) та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, необхідною умовою, з дотриманням якої законодавець пов`язує обов`язок роботодавця сплатити працівнику усі належні йому суми при звільненні, у разі якщо останній в день звільнення не працював, є вимога такого працівника про виплату розрахункових сум.
Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач у останній робочий день 03.10.2018 року фактично не працював та з відповідною вимогою про виплату розрахункових сум до відповідача не звертався.
При цьому суд враховує, що за змістом пункту 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мін`юсту, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 № 58, останній день роботи вважається днем звільнення.
Проте, враховуючи, що наявними у матеріалах справи письмовими доказами підтверджено, що фактично позивач у день звільнення не працював та з вимогою про виплату розрахункових сум до відповідача не звертався, суд доходить висновку про дотримання Державною установою вимог трудового законодавства.
Слід також зазначити про правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 25.07.2018р. (справа №820/1134/17), відповідно до якої, невиплата відповідачем у день звільнення позивача одноразової грошової допомоги, не є порушенням відповідачем вимог ст.116 КЗпП України з огляду на те, що діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення особи зі служби.
Резюмуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при виплаті позивачу усіх належних йому сум, а відтак позовні вимоги останнього задоволенню не підлягають.
Згідно із статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати зі сплату судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна