Справа № 420/3521/19
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3521/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою громадянки СРВ ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання протиправними дій, скасування рішення №224360000 від 30.05.2019 р. щодо відмови у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування, зобов`язання здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов громадянки СРВ ОСОБА_2 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області протиправними та скасувати незаконне рішення №224360000 від 30.05.2019 р. щодо відмови у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування;

зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеської області здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2019р. у справі № 420/5966/18, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.08.2018 року № 290513 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, прийняте щодо ОСОБА_2 . Позивач у травні 2019 року звернувся до відповідача із заявою щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні, однак рішенням №224360000 від 30.05.2019 р. у задоволенні заяви позивача відмовлено. Позивач, посилаючись на встановлені судом у справі № 420/5966/18 обставини (за 21 річний період проживання в Україні створив родину, працює та виховує двох неповнолітніх дітей, які є громадянами України), зазначає про порушення відповідачем його законних прав та інтересів (безпідставно не замінений бланк посвідки на постійне проживання в Україні). При цьому акцентовано увагу, що пп.6 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018р., передбачено підставу для прийняття територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС рішення про відмову іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки. Однак зазначена підстава жодного відношення не має до позивача, оскільки останній подав усі документи та інформацію, що є необхідною для отримання формальної адміністративної послуги.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 26022/19 від 18.07.2019 р.), в якому в обґрунтування правової позиції, зокрема, зазначено, що за приписами п. 4.5 розділу ІV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом № 681 МВС від 15.07.2013р., працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. Рішенням №224360000 від 30.05.2019 р. відмовлено позивачу у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування на підставі пп. 6 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018р., у зв`язку з тим, що посвідку серії НОМЕР_1 , яку позивачем надано для обміну, обміняти неможливо, оскільки остання визнана недійсною на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 01.08.2018р. про скасування йому дозволу на імміграцію в Україні, який на теперішній час залишається чинним.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2019р. позовну заяву залишено без руху; надано позивачу 5-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

Ухвалою суду від 27.06.2019 р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін; призначено судове засідання на 16.07.2019р.

Ухвалою суду від 16.07.2019р. клопотання представника позивача задоволено; призначено проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі на 02.09.2019 р.

У судове засідання 02.09.2019р. представники сторін не з`явилися, явку представників не забезпечили, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 02.09.2019 р. підготовче провадження в адміністративній справі закрито; призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.09.2019 р.

До судового засідання 18.09.2019 р. всі учасники справи не з`явились, явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином та завчасно.

18.09.2019р. (вх. №33637/19) до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи в порядку письмового провадження.

18.09.2019р. (вх. № 33637/19) представником позивача подано заяву, в якій останній просив розглянути справу в порядку письмового провадження.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2019р. у справі № 420/5966/18 позов громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування висновку та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.08.2018 року № 290513 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019р. у справі № 420/5966/18 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2019р. залишено без змін.

22.05.2019р. позивач звернувся до відповідача із заявою (заява-анкета № 224336000) щодо обміну бланка посвідки на постійне проживання в Україні, додавши до неї відповідні документи (а.с. 53-74).

30.05.2019р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення № 224336000 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пп.6 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018р. (а.с. 75).

10.06.2019 р. позивач звернувся до начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просив надати роз`яснення та конкретизувати, які саме документи або інформацію не було надано та чим зумовлено прийняття рішення про відмову ОСОБА_2 у здійсненні обміну бланку посвідки на постійне проживання (а.с. 17).

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій встатті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч.1 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п. 17 ч.1 ст. 1 Закону України від 22.09.2011р. №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321 (далі - Порядок №321), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пп. 6 п. 62 Порядку №321 Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки.

За приписами п.п.17 і 18 Порядку №321 документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні. У разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається яким саме чином позивач не дотримав вищенаведені приписи Порядку №321. Також відповідач не зазначив у чому полягає констатоване ним порушення і під час судового розгляду.

Разом з тим, у п.п. 20-31 Порядку №321 регламентовано дії працівників під час приймання документів для оформлення, обміну посвідки.

Згідно положень п. 32 Порядку №321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають:

1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України;

2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію;

5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Суд враховує, що станом на момент звернення позивача із заявою (заява-анкета № 224336000 від 22.05.2019р.) щодо обміну бланка посвідки на постійне проживання в Україні (а.с. 53-74), процедура розгляду заяв для оформлення (обміну) і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства і прийняття за результатом їх розгляду рішень, а також внесення даних до бланків посвідок була визначена Тимчасовим порядком розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки та тимчасове проживання, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №681 від 15.07.2013р. (далі - Тимчасовий порядок), який втратив чинність з 16.08.2019 р.

Відповідно до п. 4.1 Тимчасового порядку обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Згідно з п. 4.2 Тимчасового порядку разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються:

1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія;

2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі;

3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати;

4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України);

5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з`являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Пунктом 4.5 Тимчасового порядку встановлено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Відповідно до п. 4.6 Тимчасового порядку за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п`ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Таким чином, Тимчасовим порядком чітко визначалось, що повноваження органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання обмежені перевіркою лише підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Відповідачем не наведено, яких саме з перелічених вище документів позивач не надав для оформлення посвідки. Також відповідач не надав відповіді на звернення позивача від 10.06.2019 р., в якому останній просив роз`яснити та конкретизувати, які саме документи або інформацію не було надано та чим зумовлено прийняття рішення про відмову ОСОБА_2 у здійсненні обміну бланку посвідки на постійне проживання.

Натомість правова позиція органу міграційної служби ґрунтується на тому, що посвідку серії НОМЕР_1 , яку позивачем надано для обміну, обміняти неможливо, оскільки остання визнана недійсною на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 01.08.2018р. про скасування йому дозволу на імміграцію в Україні, який на теперішній час залишається чинним.

Разом з тим, як вбачається з наявних у справі матеріалів та позивач самостійно зазначає у відзиві на позовну заяву, що посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 р. визнано недійсною у зв`язку зі скасуванням дозволу на імміграцію в Україну.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.01.2019р. у справі № 420/5966/18 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.08.2018 року № 290513 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині позову відмовлено.

Зазначеним рішенням було відмовлено у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій ГУ ДМС України в Одеській області щодо укладання висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_2 від 01.08.2018 року та його скасування. При цьому суд виходив із того, що безпосередньо висновок не порушує прав та інтересів позивача, а лише фіксує результати перевірки, яка проведена посадовими особами відповідача, та містить відповідні пропозиції за результатом встановлених обставин, тоді як права позивача порушує прийняте відповідачем на підставі вказаного висновку рішення, щодо якого суд зробив висновок про його протиправність та необхідність скасування.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини у їх сукупності та з урахуванням зазначених норм законодавства, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області №224360000 від 30.05.2019 р. щодо відмови у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування.

Вимоги позивача щодо визнання протиправними дій не обґрунтовані позивачем та зі змісту прохальної частини позову взагалі не вбачається які дії відповідача позивач просить визнати протиправними та у даному випадку належним та достатнім способом захисту є саме скасування рішення, яке суд вважає протиправним.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеської області здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на зазначене, законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Згідно з ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх прав та обов`язків.

Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnited Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував свої дискреційні владні повноваження та прийняв рішення про відмову у видачі посвідки, протиправність якого встановлена судовим розглядом, тому з метою відновлення порушених прав зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеської області здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Дані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 29.03.2018р. по справі № 816/303/16, від 13.06.2018р. по справі № 815/6768/15.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки про порушення позивачем вимог закону, і не довів правомірності оскаржуваного рішення, а тому останніє підлягає скасуванню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

За приписами ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи висновки суду про часткове задоволення позовних вимог судом встановлено наявність підстав для стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 768,40 грн., який було сплачено останнім за подання позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов громадянки СРВ ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) про визнання протиправними дій, скасування рішення №224360000 від 30.05.2019 р. щодо відмови у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування, зобов`язання здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області №224360000 від 30.05.2019 р. щодо відмови у заміні бланку посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю до користування.

Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеської області здійснити ОСОБА_2 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 року (видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області 23.03.2005 року) у зв`язку із непридатністю до користування.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянки СРВ ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Г.П. Самойлюк

.