Справа № 826/10218/17
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

16 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., представника позивача Лисенко Н.П., представника відповідача Васильківського В.О., розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2018 р. у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Готель "Козацький" до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення від 28.04.2017 року, зобов`язати вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

14.08.2017 року Державне підприємство "Готель "Козацький" звернулося до суду з позовом до Міністерства оборони України, яким просило визнати протиправним та скасувати рішення ТВО Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України полковника С.В. Кириченка від 28.04.2017 про відсутність підстав для визнання необґрунтованими та сумнівними висновків аудиторської групи, викладених у звіті №234/40/11 від 17.03.2017, а також відсутність підстав для скасування звіту і призначення повторно внутрішнього аудиту з тих самих питань іншим складом аудиторської групи та зобов`язати відповідача повторно розглянути скаргу ДП «Готель Козацький» МОУ від 05.04.2017 на дії складу аудиторської групи та її керівника при складенні звіту від 17.03.2017 №234/40/11.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2018 р. в задоволені адміністративного позову Державного підприємства «Готель «Козацький» відмовлено.

На вказану постанову суду надійшла апеляційна скарга громадянина ОСОБА_1 , в якій просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновки суду першої інстанції, що у позивача відсутнє порушене право, оскільки оскаржуване рішення ТВО Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України полковника С.В. Кириченка від 28.04.2017, яке викладено листом (а.с. 25-33) не породжують для позивача жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і не мають обов`язкового характеру, так як не містять обов`язкового припису для нього, є помилковими.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга була подана не позивачем, а паном ОСОБА_1 , який на сьогоднішній час є сторонньою особою для підприємства. При цьому зауважили, що незважаючи на те, що ДП «Готель «Козацький» МОУ вважає, що звіт Департаменту внутрішнього аудиту МОУ №234/40/11 від 17.03.2017 дійсно складений з порушеннями та виправленнями даних, підтримати апеляційну скаргу пана ОСОБА_1 підприємство не вважає за потрібне.

У судовому засіданні представник позивача зауважили, що апелянт вже не є стороною у справі, представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Державного секретаря Міністерства оборони України від 15.11.2018 № 58-ДП призначено директором Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України ОСОБА_2 . Зміни до Єдиного Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо керівника підприємства внесені 20.11.2018. Повноваження по здійсненню керівництва поточною господарською діяльністю ДП «Готель «Козацький» положеннями Статуту підприємства та контракту з керівником покладено саме на директора.

Отже, на підприємстві змінилося керівництво, і ОСОБА_1 більше не має повноважень подавати від імені або в інтересах підприємства будь-які документи до будь-яких державних органів і установ.

Відкриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що питання чи є апелянт особою, яка не брала участі у справі, але судове рішення стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків підлягає вирішенню у судовому засіданні

Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.5 КАС України, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Верховним Судом України в ухвалі від 12.03.2009 зауважено, що з аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Право на судовий захист, гарантоване Конституцією України, закріплене статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права в постанові від 15 грудня 2015 року (справа № 800/206/15) вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Крім того, Верховний Суд України зазначив, що суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Правові акти індивідуальної дії породжують права і обов`язки тільки у тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано.

У зав`язку з цим Верховний Суд України у постановах від 15 липня 2014 року(справа №21-273а14) та від 24 лютого 2015 року (справа№21-34а15) дійшов висновку, що відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії не породжує і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, оскільки не стосуються його безпосередньо.

Таким чином, право на захист виникає за умови доведення позивачем факту застосування до нього норм оскаржуваного рішення, або того, що він є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано це рішення, при цьому, законність оскаржуваного рішення може бути перевірена лише після встановлення у позивача права на його оскарження.

Така позиція узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України в пункті 21 постанови Пленуму від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

Також, за правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 24.06.2008 у справі №2/164-35/246, від 02.09.2008, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначена правова позиція була підтримана Верховним Судом у постановах від 17.05.2018 (справа № 904/5618/17), від 11.07.2018 (справа № 911/2635/17) та інших і є сталою.

Відповідно до ч.1 ст.185 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, передумовою апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, є встановлення обставин, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. При цьому, на відміну від ч. 1 ст. 5 КАС України, яка пов`язує право особи на звернення до адміністративного суду у тому числі із суб`єктивним критерієм, наведені положення КАС України крізь призму юридичної визначеності та сталості судового рішення гарантують особі право на апеляційне оскарження виключно у випадку, якщо така особа була учасником справи або суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

На переконання суду, рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Той факт, що ОСОБА_1 був колись директором підприємства, не свідчить про те, що оскаржуване рішення стосується його прав, обов`язків чи інтересів.

На переконання колегії суддів, оскаржуване судове рішення ніяким чином не впливає на права чи інтереси апелянта, при цьому, апелянтом не надано доказів, які б підтверджували порушення судовим рішенням його прав та інтересів та не вказано, яким чином скасування оскаржуваного ним судового рішення відновить порушені права та інтереси (якщо такі мали місце).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Повний текст ухвали виготовлено 23.09.2019 року.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 305, 308, 310, 321 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2018 р. у справі за адміністративним позовом Державного підприємства "Готель "Козацький" до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення від 28.04.2017 року, зобов`язати вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

А.Г. Степанюк