Справа № 200/9923/19-а
Суддя: Буряк І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2019 р. Справа№200/9923/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Буряк І.В., розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, згідно тексту позовної заяви, позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення від 04.07.2019 року №121 Управління Пенсійного фонду України "про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком згідно п.3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати Зобов`язати управління Пенсійною фонду України у м. Краматорську Донецької області призначити дострокову пенсію за віком згідно ст. 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення", як матері інваліда з дитинства з 25.06.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що після досягнення 50 річного віку, я звернулася до Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорськ Донецької області щодо призначення пенсії за віком згідно ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як матері інваліда з дитинства, яка має страховий стаж понад 15 років. Проте, рішенням «Про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком згідно пункту три частини один статті 115 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №121 про від 04.07.2019 року відповідач відмовив мені у призначенні пенсії у зв`язку з тим. що встановлення інвалідності у віці до 6 років неможливо, так як первинний діагноз мого сина ОСОБА_2 був встановлений у грудні 2013 року, тобто у 17-річному віці, (копія рішення додається).

Вважає рішення відповідача протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки дитина була визнана інвалідом з дитинства віком до 18 років медичним висновком №42/1 від 15.04.2014 року та підтверджено факт захворювання ОСОБА_2 , на пухлину заднього відділу III -го шлуночку головного мозку. Згідно висновку ЛKK №237/2 від 07.12.2018 року про час настання інвалідності у ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалідність фактично наступила внаслідок захворювання до 18-річного віку за діагнозом пухлина задніх відділів III шлуночка оклюзійної гідроцефалії. Вважає, що вищевказані документи підтверджують факт, що інвалідність мого сина ОСОБА_2 , була встановлена і відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

Згідно з нормами статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У встановлений судом строк, відповідачем засобами поштового зв`язку суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення заявлених вимог позивача.

Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що ОСОБА_1 25.06.2019 звернулась до управління із заявою №5198 про призначення пенсії за віком згідно пункту три частини один ст. 115 Закону України № 1058-ІУ від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до пункту три частини один статті 115 Закону №1058 дострокова пенсія за віком призначається жінкам-матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. Позивач надала висновок лікарсько-кваліфікаційної комісії Комунальної медичної установи «Дитяче територіальне медичне об`єднання» №237/2 від 07.12.2018, відповідно до якого неможливо встановити інвалідність у віці до 6 років, так як первинний діагноз ОСОБА_2 був встановлений у грудні 2013 року, тобто у 17-річному віці. Отже, виходячи з зазначеного, підстави для призначення позивачу дострокової пенсії відсутні, оскільки в висновку ЛКК №237 чітко вказано про неможливість встановити інвалідність у віці до 6 років, так як первинний діагноз ОСОБА_2 був встановлений у грудні 2013 року, тобто у 17-річному віці. За зазначених обставин Управлінням прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком згідно пункту три частини один статті 115 Закону №1058.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту, з приводу правомірності прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсійних виплат.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , який з 2014 року визнаний у встановленому порядку інвалідом ІІ групи з дитинства до 18 років по патології ЦНС з 23.08.2014, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №387/01-25 від 10.10.2014.

25.06.2019 ОСОБА_1 звернулась до управління із заявою №5198 про призначення пенсії за віком згідно пункту три частини один ст. 115 Закону України № 1058-ІУ від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до заяви позивачкою додані наступні документи: копія паспорту НОМЕР_6 від 03.11.2000; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру від 10.04.2019; копія трудової книжки НОМЕР_3 від 17.02.1986; копія диплому НОМЕР_7 від 20.06.1989; копія паспорту ОСОБА_2 НОМЕР_4 від 26.09.2012; копія медичного висновку № 237/2 від 07.12.2018, наданого КМУ ДТМО; копія медичного висновку № 42/1 від 15.04.2014, наданого КЗ ЦПМСД №2; копія свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 25.09.1996; копія свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_8 від 04.11.1989.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області від 04.07.2019 №121 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058. Підставою для прийняття спірного рішення, став той факт, що у висновку ЛКК №237 чітко вказано про неможливість встановлення інвалідності сину позивачки у віці до 6 років, оскільки первинний діагноз ОСОБА_2 був встановлений у грудні 2013 року, тобто у 17-річному віці.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст. 44 Основного Закону).

Відповідно до ст. 17 Закону № 1788-XII жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (п. «є» і «ж» ст. 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (ст. 94).

За приписами частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон № 1058-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IVпередбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV встановлено, що дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі № 2109-III. При цьому за змістом абз. 2 п. 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п. 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту абзацу 4 п. 3 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV убачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена ч. 6 ст. 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

У ч. 12 ст. 7 Закону № 2961-ІV окреслено, що положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Таким чином, суд дійшов висновку, що п. 2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням ст. 17 Закону № 1788-XII та ст. 26, абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

З урахуванням наведеного, мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Згідно виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №387/01-25 від 10.10.2014, вбачається, що сину позивачки встановлено ІІ групу інвалідності 11.09.2014, при цьому причиною інвалідності зазначено патологію ЦНС з 23.08.2014, разом із тим, у висновку ЛКК №237/2 вказано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом з дитинства з приводу: пухлини задніх відділів ІІІ шлуночка оклюзійної гідроцефалії з 2014, при розгляді наданої медичної документації з`ясовано, що вищезазначений діагноз ОСОБА_2 встановлено у листопаді 2013 року. Дитина отримала оперативне та консервативне лікування, зробити висновок, щодо можливості встановлення дитині інвалідності у віці до 6-ти років не можливо.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови позивачу в призначенні дострокової пенсії за віком слугувало не надання документів, які б підтверджували факт захворювання ОСОБА_2 до шестирічного віку.

За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки документи надані Управлінню ПФУ, а саме висновок лікарсько-консультативної комісії №237/2 не підтверджує факту, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 у справі № 330/2181/16-а.

В силу ч. 5 ст. 242 КАС України суд зобов`язаний у своїх рішеннях враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень суд приймає доводи відповідача щодо недоведеності позивачем порушення його права на призначення дострокової пенсії.

Суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним рішення відповідача щодо відмови у призначенні позивачу дострокової пенсії та зобов`язання відповідача призначити позивачу дострокову пенсію з 25.06.2019.

Керуючись пп. 15.5 Розділу VII Перехідних положень, статями 9, 19, 72-79, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2019 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Буряк