Справа № 500/1057/19
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2019 року

Київ

справа №500/1057/19

адміністративне провадження №К/9901/23132/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Стеценка С. Г.,

суддів Рибачука А. І., Стрелець Т. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 (головуючий суддя - Баранюк А. З.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2019 (головуючий суддя Довга О. І., судді: Запотічний І. І., Матковська З. М.),

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. 26.04.2019, згідно з даними оператора поштового зв`язку, які містяться на конверті, ОСОБА_1 (далі -позивач) звернувся з позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - ПФУ, ГУ ПФУ відповідно, відповідачі), в якому просив: зобов`язати відповідачів, відповідно до їх повноважень, зарахувати позивачу до трудового (страхового) стажу час за період навчання в Пінському ордена Трудового Червоного Знамені індустріально-педагогічному технікумі Білоруської РСР (далі - Пінський технікум) з 01.09.1975 по 01.07.1979; зобов`язати ГУ ПФУ здійснити перерахунок пенсії з часу її призначення з урахуванням трудового (страхового) стажу за період навчання в Пінському індустріально-педагогічному технікумі (далі спірний стаж, спірний перерахунок пенсії).

2. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, ОСОБА_1 зазначав, що має право на зарахування до його трудового (страхового) стажу час навчання в Пінському технікумі відповідно до Законів України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», Угоди про гарантування прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» від 03.03.1992 (далі - Закони №1788-XII, №1058-IV, постанова КМУ №637, Угода відповідно).

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, з огляду на її невідповідність вимогам пунктів 4, 11 частини п`ятої статті 160, частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду і неподанням заяви про поновлення цього строку.

4. На виконання вимог ухвали ОСОБА_1 надіслав до суду першої інстанції заяву, у якій просив визнати поважними підстави пропуску звернення до адміністративного суду і поновити цей строк.

5. Мотивуючи вимоги заяви позивач вказував на те, що під час призначення пенсії та в подальшому перебуває на території Королівства Іспанія, не має юридичної освіти і необхідних правових знань для самостійного захисту в судовому порядку своїх прав, не мав доступу до правової допомоги. До того ж, заявник вказував, що неодноразово звертався із заявами та скаргами до Пенсійного фонду України, а також Міністерства соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики), однак у відповідь отримував суперечливі відповіді, які, також направлялись до Міністерства соціальної політики Королівства Іспанії, яке займалось організаційними питаннями при призначенні пенсії. Також, у заяві зазначалось, що, оскільки, питання, порушені у скаргах і зверненнях позивача, фактично вирішені не були, останній, після відповідних юридичних консультацій, звернувся до суду з цим позовом.

6. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.05.2019, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2019, визнано неповажними вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, а позовну заяву повернуто особі, яка її подала, відповідно до частини другої статті 123 КАС України.

7. Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду об`єктивно не перешкоджали поданню позову особисто або через представника у передбачений процесуальним законом строк. При цьому, суди зауважили, що перебування позивача за кордоном не позбавляє його можливості направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку.

8. Також, суди наголошували на наявності у позивача права на звернення до ГУ ПФУ з відповідною заявою щодо включення до його трудового (страхового) стажу часу навчання у Пінському технікумі й уразі негативного рішення пенсійного органу оскаржити таке у судовому порядку.

ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала, а також узагальнений виклад позиції інших учасників справи

9. Не погоджуючись із вказаними вище судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

10. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_1 , окрім доводів, викладених у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду, зазначає, що поновлення цього строку не порушує принципу юридичної визначеності, оскільки не впливає на права відповідача. Скаржник, також, наполягав, що повернення позовної заяви є, на його думку, відмовою у доступі до правосуддя і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

11. Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

IV. Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

12. У серпні 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла зазначена касаційна скарга.

13. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Стеценка С. Г., суддів: Рибачука А. І., Тацій Л. В.

14. Ухвалою Верховного Суду від 27.08.2019 відкрито касаційне провадження у справі.

15. Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2019 закінчено підготовку справи до касаційного розгляду і, ураховуючи приписи пункту 3 частини першої статті 345 КАС України, постановлено здійснювати такий в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами з 18.09.2019.

16. У зв`язку з перебуванням судді Тацій Л. В. у відрядженні, на підставі службової записки судді-доповідача та розпорядження заступника керівника апарату Верховного суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Стеценка С. Г., суддів: Рибачука А. І., Стрелець Т. Г.

V. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

17. Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачу починаючи з 07.12.2013 призначена і виплачується пенсія за віком.

18. У різні періоди часу ОСОБА_1 звертався до органів Пенсійного фонду України та Міністерства соціальної політики України щодо зарахування часу навчання у Пінському технікумі до страхового стажу та отримував письмові відповіді, які датовані 28.05.2015 (№5534/6-11), 27.06.2017 (7185/6-4), 02.11.2017 (№7030/0/52-17/212), 02.06.2017 №3419/0/52-17/212.

19. Разом з тим, позивач жодних дій щодо звернення в адміністративному чи судовому порядку з приводу наданих йому відповідей не вчиняв, що ним не заперечується, а з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся 07.05.2019 року.

VI. Позиція Верховного Суду

20. Так, за змістом преамбули до Конституції України - Основного Закону України, такий прийнято Верховною Радою України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, зокрема, дбаючи про забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

21. Частиною другою статті 3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

22. Статтею 46 Основного Закону України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

23. Отже, право на соціальний захист є одним з основоположних прав громадян України, реалізація якого спрямована на забезпечення гідних умов життя.

24. Права і свободи людини і громадянина, в тому числі на соціальний захист, захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55 Конституції України).

25. Частиною п`ятою статті 125 визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

26. Завданням адміністративного судочинства, за визначенням частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

27. В свою чергу, частина перша статті 5 КАС України передбачає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

28. Строк звернення до адміністративного суду регламентовано статтею 122 КАС України, за приписами частин першої, другої якої, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

29. Законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду, насамперед обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

30. Тобто, встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

31. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

32. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

33. У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

34. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

35. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)

36. Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

37. Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

38. Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

39. В контексті зазначеного, враховуючи, що позивач, як встановлено судами попередніх інстанцій, навіть перебуваючи за кордоном України, мав практичну можливість в межах строку, встановленого процесуальним законом, реалізувати наявне у нього право на звернення до адміністративного суду, в тому числі з використанням засобів поштового зв`язку, після того, як йому з відповіді пенсійного органу стало відомо про порушення його прав, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що вказані ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не були засновані на наявності об`єктивних обставин непереборного характеру, а відтак, не були поважними.

40. В той же час, суди не врахували, що пенсійна виплата є періодичним платежем, який здійснюється позивачу довічно, починаючи з 2013 року, у зв`язку з чим порушення прав ОСОБА_1 , яке на його думку мало місце, є триваючим, а тому цей спір повинен вирішуватись з урахуванням вимог статті 122 КАС України у межах встановленого цією статтею шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

41. Ураховуючи викладене, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах вимог та доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що такі ухвалені з порушенням норм процесуального права, а тому їх слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

42. За правилами пункту 2 частини першої статті 349, частини першої статті 353 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

43. Підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

44. Керуючись статтями 345, 349, 353, 355, 356 КАС України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

45. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

46. Скасувати ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2019.

47. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

48. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко,

А. І. Рибачук,

Т. Г. Стрелець,

Судді Верховного Суду