Справа № 826/16047/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 № 12о/с «По особовому складу» в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області, по закінченню відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 26.02.2017;

- зобов`язати ГУ МВС України у Луганській області вчинити дії щодо поновлення її на посаді слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями, слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області з 27.02.2017;

- визнати протиправними дії ГУ МВС України у Луганській області щодо відмови у наданні відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 , до досягнення ним трирічного віку;

- зобов`язати ГУ МВС України у Луганській області вчинити дії щодо надання позивачеві відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 27.02.2017 по 10.08.2019 включно, шляхом видання наказу про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27.02.2017 по 10.08.2019;

- визнати дії ГУ Національної поліції України у Луганській області, які виразились у відмові в прийнятті ОСОБА_1 на посаду до ГУ НП в Луганській області протиправними;

- зобов`язати керівника ГУ НП в Луганській області виконати дії - запропонувати ОСОБА_1 як працівнику міліції наявні рівнозначні, вищу чи нижчу посади в ГУ НП України в Луганській області, в разі погодження обраної посади - видати наказ про призначення її на цю посаду;

- стягнути з ГУ МВС України у Луганській області 70 000, 00 грн. моральної шкоди, що була завдана черговим неправомірним звільненням ГУ МВС України у Луганській області, а також у протиправній відмові в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років;

- стягнути з державного бюджету сплачений нею судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ МВС України у Луганській області порушено вимоги частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. При цьому, звільняючи за скороченням штатів, відповідач не вчинив заходів для забезпечення працевлаштування на службі в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з`ясував намір позивача щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не запропонував, ані аналогічну посаду, ані нижчу, ніж ту, на якій вона проходила службу. Між тим, наказ № 3о/с «По особовому складу» від 16.02.2018, яким внесено зміни до наказу ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 № 12о/с в частині підстави її звільнення, є фактично новим звільненням.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України у Луганській області від 06 листопада 2017 року № 12о/с «По особовому складу» в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, по закінченню відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 27 лютого 2017 року з урахуванням змін, внесених наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області № 3 о/с «По особовому складу» від 16 лютого 2018 року, яким внесено часткові зміни до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 06 листопада 2017 року № 12 о/с щодо звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів, учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, по закінченню відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 27 лютого 2017 року.

Поновлено позивача на посаді слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, з 28 лютого 2018 року.

Визнано протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області щодо відмови ОСОБА_1 в наданні відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку.

Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 червня 2017 року щодо надання відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення у повному обсязі. Свої доводи обґрунтовує тим, що за змістом пункту 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону. Відтак, оскільки положення цього закону є спеціальними по відношенню до норм загального трудового законодавства, перебування працівників міліції у будь-якій відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ. При цьому, наголошує, що ОСОБА_1 була звільнена не у період знаходження у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а по закінченню зазначеною відпустки.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017 в справі № 826/12311/16 Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області видано наказ «По особовому складу» від 22.05.2017, яким скасовано наказ від 06.11.2015 № 401о/с в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області (під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) з 06.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) та поновлено позивача на посаді слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області з 07.11.2015.

Листом ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області від 24.07.2017 № 6/2-283ЛК позивача повідомлено, що у зв`язку з її поновленням на посаді слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області з 07.11.2015, ліквідаційна комісія ГУ МВС України у Луганській області не має повноважень щодо працевлаштування працівників (колишніх працівників) міліції в поліцію. Крім того, в листі вказано на неможливість надання відпустки по вагітності та пологам на підставі листка непрацездатності від 01.06.2016 та відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.10.2016.

Разом з тим, ОСОБА_1 звернулась до начальника ГУ НП в Луганській області з заявою від 13.06.2017, в якій просила повідомити чи виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017 в справі № 826/12311/16 в частині поновлення її на посаді слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області з 07.11.2015, у разі поновлення її на посаді розглянути заяву про надання відпустки по вагітності та пологами та виплатити відповідні грошові нарахування, надати з 04.10.2016 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Листом від 23.08.2017 № 3220/111/19-2017 ГУ НП в Луганській області повідомило позивача, що рішенням суду її поновлено з 06.11.2015 на службі в міліції, на службу в поліцію у встановленому законом порядку вона не приймалась, тому відсутні правові підстави для надання відпустки по вагітності та пологам в поліції на підставі листка непрацездатності від 01.06.2016 та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.10.2016.

Наказом голови Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 № 12 о/с «По особовому складу» згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) по закінченню відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 26.02.2017 на підставі рапорту члена ліквідаційної комісії ГУ МВС у Луганській області.

Наказом голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Луганській області від 16.02.2018 № 3о/с «По особовому складу» частково змінено пункти наказу ГУ МВС України у Луганській області від 06.11.2017 № 12о/с, підполковника міліції ОСОБА_1 , слідчого відділу розслідування злочинів учинених злочинними групами та злочинними організаціями слідчого управління ГУ МВС України у Луганській області звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», по закінченню відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 27.02.2017.

Вважаючи своє звільнення та ненадання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправними, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивача була незаконно звільнено із органів внутрішніх справ, оскільки відповідач не врахував вимоги частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України щодо обов`язкового працевлаштування позивача при її звільненні, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Статтею 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок прийняття, проходження та звільнення працівників органів внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Відповідно до приписів пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що будь-якого додаткового обов`язку щодо попередження позивача про наступне звільнення з боку роботодавця МВС України не передбачено.

Згідно пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

За змістом пункту 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Згідно із пунктом 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Враховуючи, що Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 826/26336/15.

Таким чином, наведені норми Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ та Положення № 114, на яких ґрунтується спірний наказ, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Суд, аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції,, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення.

Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону № 580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі № 813/32/16.

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що відповідач обов`язку щодо подальшого працевлаштування ОСОБА_1 не виконав, тобто позивачу при звільненні не було запропоновано іншу посаду.

Твердження відповідача про те, що позивач не зверталася із заявою про прийняття її на службу в поліцію в порядку п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, колегією суддів вважає такими, що не спростовують висновки судів, оскільки такі обставини не виключають пріоритетного права позивача на обов`язкове працевлаштування в порядку ч. 3 ст. 184 КЗпП України та обов`язків роботодавця забезпечити його реалізацію.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року в справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, оскільки функції органів внутрішніх справ (міліції) перейшли до органів поліції, Держава не відмовилась від функцій, якими наділялись органи внутрішніх справ, відповідно відбулась реорганізація цих органів, правонаступниками яких слід визнати органи Національної поліції, зокрема у правовідносинах щодо забезпечення прав осіб на працю та гарантії від незаконного звільнення згідно зі статтею 43 Конституції України та права на працевлаштування відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 17 січня 2019 року в справі № 591/3045/16-а.

Колегія суддів також визнає необхідним акцентувати увагу на практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема, на Рішення від 22 березня 2012 року у справі «Костянтин Маркін проти Російської Федерації».

У зазначеному рішенні Європейський Суд з прав людини вказав, що право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк