Справа № 440/750/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 р. м. ХарківСправа № 440/750/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.05.2019, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко (повний текст складено 17.05.19) по справі № 440/750/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Миргородська"

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Миргородська" (далі - ТОВ Агрофірма "Миргородська") звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.09.2018 № та №.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 24.09.2018 № , № ; стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Миргородська" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області судові витрати понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 19210,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що проведеною контролюючим органом перевіркою встановлено порушення позивачем п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14, п.288.2 ст.288 Податкового кодексу України, ч.ч.1 та 2 ст.120, ст.206 Земельного кодексу України, ст.ст.377, 796 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 7 Закону України "Про оренду землі" та ст.2 Закону України "Про плату за землю", що призвело до заниження орендної плати за землю за 2017 рік та за І квартал 2018 року. Зокрема, встановлено, що ТОВ Агрофірма "Миргородська" користується без сплати орендної плати земельними ділянками на території с.Петрівці та с. Гаркушинці Миргородського району Полтавської області, на яких розташовані об`єкти нерухомості, право власності на які оформлено позивачем у 2017 році. Вважає, що з моменту виникнення права користування на нерухоме майно у ТОВ Агрофірма "Миргородська" виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нерухомим майном.

Також апелянтом зазначено, що задекларувавши та сплативши єдиний податок, платники єдиного податку четвертої групи звільняються від обов`язку щодо сплати земельного податку за користування земельними ділянками, які використовуються ними для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. Однак, для таких платників податків об`єктом оподаткування є виключно площі сільськогосподарських угідь, а землі, які знаходяться під будівлями не відносяться до таких угідь. Для обчислення податкових зобов`язань із земельного податку та єдиного податку четвертої групи при оподаткуванні земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів та оцінку яких не проведено, застосовуються середні показники Оцінки одного гектара угідь в регіонах України (у розрізі областей), що оприлюднені на офіційному сайті Держгеокадастру.

Позивачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В обгрунтування відзиву зазначає, що позивач є сільськогосподарським підприємством та платником єдиного податку четвертої групи. Земельні ділянки, за якими контролюючим органом донараховано податкове зобов`язання за платежем «Орендна плата за землю», використовує з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомості. Договори оренди на дані земельні ділянки не були укладені як позивачем, так і попереднім власником. Будівлі, які знаходяться на таких земельних ділянках, використовуються підприємством виключно для здійснення основної господарської діяльності, а саме: для забезпечення діяльності тваринництва та для забезпечення вирощування зернових і технічних культур. Тобто, земельні ділянки використовуються для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. Вважає, що у зв`язку із цим звільнений від обов`язку нараховувати та сплачувати земельний податок на такі земельні ділянки.

Також відмічає, що протягом 2015-2018 років було задекларовано та сплачено єдиний податок виходячи із площ сільськогосподарських угідь. Розмір податкових зобов`язань, які були нараховані позивачу контролюючим органом, визначений із документально непідтвердженого розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок, оскільки матеріалами справи підтверджується інший розмір нормативної грошової оцінки, ніж той, який був зазначений відповідачем в акті перевірки. Крім того, земельні ділянки в с.Гаркушинці Миргородського району Полтавської області, за якими контролюючим органом донараховано податкове зобов`язання за платежем «Орендна плата за землю», не сформовані, а отже, не визначено точні площу та межі таких ділянок, що унеможливлює обгрунтоване визначення контролюючим органом розміру відповідних податкових зобов`язань.

Сторони у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ТОВ Агрофірма "Миргородська" у 2015 - 2018 роках було платником єдиного податку ІV групи, що підтверджується довідками Миргородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (т.1 а.с.70-73).

У період з 24.07.2018 по 04.09.2018 контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ Агрофірма "Миргородська" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2015 по 31.03.2018, правильності нарахування та обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2015 по 31.03.2018.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 11.09.2018 № 1189/16-31-14-01-10/03770359, яким встановлено порушення позивачем, зокрема підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункту 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, частин першої та другої статті 120, 206 Земельного кодексу України, статей 377, 796 Цивільного кодексу України, статей 1, 7 Закону України "Про оренду землі" та статті 2 Закону України "Про плату за землю", що призвело до заниження орендної плати за землю на загальну суму - 1245465,25 грн., у тому числі: за 2017 рік - на суму 996372,20 грн., за І квартал 2018 року - на суму - 249093,05 грн. (т.1 а.с.21-67).

На підставі висновків вказаного акта перевірки Головним управлінням ДФС у Полтавській області 24.09.2018 прийнято податкові повідомлення-рішення:

-№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «орендна плата з юридичних осіб» на загальну суму 998108,14 грн., втому числі: за податковими зобов`язаннями у розмірі 798486,51 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 199621,63 грн. (т.1 а.с.68);

-№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «орендна плата з юридичних осіб» на загальну суму 558723,43 грн., в тому числі: за податковими зобов`язаннями у розмірі 446978,74 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 111744,69 грн. (т.1 а.с.69).

Підставою встановлення в актах перевірки порушень позивачем законодавства вказано те, що з моменту виникнення права на нерухоме майно у ТОВ Агрофірма "Миргородська" виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нерухомим майном, а тому підприємство при оформленому праві власності на нерухоме майно має сплачувати орендну плату за землю, виходячи із розміру відповідних земельних ділянок.

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ТОВ Агрофірма "Миргородська" станом на початок 2017 року оформлено право власності на окремі об`єкти нерухомості, які розташовані на чотирьох земельних ділянках загальною площею 37,1482 га, зокрема по Петрівській сільській раді - 22,0584 га та по Гаркушенській сільській раді - 15,0898 га, а саме:

1) на території Петрівцівської сільської ради оформлено право власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельних ділянках:

- за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Петрівці, вул. Яблунева, 196-А; площа земельної ділянки - 21,1753 га; дата запису про право власності: 21.04.2017; номер запису про право власності: 20133803;

- за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Петрівці, вул. Заріччя, 36; площа земельної ділянки - 0,8831; дата запису про право власності: 07.10.2016; номер запису про право власності: 16933128;

2) на території Гаркушинської сільської ради оформлено право власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельних ділянках:

- за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Гаркушенці, вул. Центральна, 42; площа земельної ділянки - 3,4915 га; дата запису про право власності:10.10.2016; номер запису про право власності: 16934566 та 16934497;

- за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Гаркушенці, вул. Рибальська, 65; площа земельної ділянки - 11,5983 га; дата запису про право власності: 10.10.2016; номер запису про право власності: 16934823 та 16934242 (т.1 а.с.55).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є платником єдиного податку четвертої групи. Задекларувавши та сплативши єдиний податок, платники податку звільняються від обов`язку щодо сплати земельного податку за користування земельними ділянками, які використовуються ними для ведення сільськогосподарського товаровиробництва. Також суд першої інстанції вказав на те, що підставою для нарахування орендної плати за земельні ділянки є договори оренди таких земельних ділянок, які позивачем та попереднім власником об`єктів нерухомості не укладалися. Крім того, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Проте, відповідно до витягів із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки щодо двох земельних ділянок, які розташовані в с. Петрівці, розмір нормативної грошової оцінки даних земельних ділянок відрізняється від застосованої та вказаної контролюючим органом в акті перевірки. Земельні ділянки, розташовані в с.Гаркушинці не є сформованими у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, а тому інформація про їх межі, місце розташування, цільове (господарське) призначення та права щодо них відсутня в Державному земельному кадастрі, що унеможливлює беззаперечне визначення розміру податку/орендної плати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями частин першої та другої статті 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно із п.10.1 ст.10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок.

Відповідно до п.п.265.1.3 п.265.1 ст.265 ПК України податок на майно складається з плати за землю.

Положеннями п.п.14.1.147 п.14.1 ПК України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п.269.1 ст.269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно із п.п.14.1.73, 14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Відповідно до п.288.1, 288.2 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, а сторонами не заперечується, що позивачем не укладалися із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування договори оренди земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомості, право власності на які позивач набув та зареєстрував у 2017 році. Так само, договори оренди на відповідні земельні ділянки не укладалися із уповноваженими органами і попереднім власником об`єктів нерухомості.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.120 Земельного кодексу (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічні положення містяться і у ст.377 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. «е» ч.1 ст.141 ЗК України набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці є підставою припинення права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, в тому числі, через право оренди.

Згідно із ч.1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Таким чином, обов`язок сплати орендної плати за земельну ділянку відповідно до вимог саме Податкового кодексу України виникає у орендаря земельної ділянки з моменту державної реєстрації цього права.

Також, колегія суддів звертає увагу, що податковим органом при проведенні перевірки не враховано статус ТОВ Агрофірма "Миргородська" у 2015 - 2018 роках платника єдиного податку ІV групи.

Так, положеннями п.269.2 ст.269 ПК України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до п.291.1, 291.2 ст.291 ПК України у цій главі встановлюються правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку.

Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Таким чином, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а саме запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Згідно із п.п.297.1.4 п.297.1 ст.297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів: 4) податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Зі змісту вказаних приписів слідує, що для застосування із п.п.297.1.4 п.297.1 ст.297 ПК України має дотримуватись умова використання земельних ділянок з певною метою залежно від групи, до якої відноситься платник єдиного податку, а саме:

- для платників єдиного податку першої - третьої груп - провадження господарської діяльності;

- для платників єдиного податку четвертої групи - ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Як свідчать матеріали справи, позивачем у 2017 році було набуте право на такі об`єкти нерухомості: молочно-тваринна ферма, конюшня, свино-товарна ферма, тракторна бригада, тік, пилорама.

Вказані об`єкти нерухомості використовуються позивачем виключно для забезпечення діяльності тваринництва та для забезпечення вирощування зернових і технічних культур.

Колегія суддів звертає увагу, що сільськогосподарська діяльність обґєднує відносини з виробництва, первісної переробки і реалізації сільськогосподарської продукції рослинництва і тваринництва.

Таким чином, поняття «ведення сільськогосподарського товаровиробництва» включає в себе діяльність стосовно виробництва, первісної переробки і реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки, за наявності сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень тощо) та/або поголівґя сільськогосподарських тварин у власності чи користуванні.

Отже, використання позивачем відповідних об`єктів нерухомості та земельних ділянок, розташованих під такими об`єктами, для забезпечення діяльності тваринництва та для забезпечення вирощування зернових і технічних культур охоплюється є використанням для ведення сільськогосподарського товаровиробництва, що є підставою для звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку.

Щодо доводів апелянта про звільнення від оподаткування виключно площ сільськогосподарських угідь, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.п.14.1.77 п.14.1 ст.14 ПК України землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV цього Кодексу «Спеціальні податкові режими» - це землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Положеннями ст.292-1 ПК України визначено об`єкт та базу оподаткування для платників єдиного податку четвертої групи.

Так, відповідно до п.п.292-1.1, 292-1.1 ст.292-1 ПК України об`єктом оподаткування для платників єдиного податку четвертої групи є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Базою оподаткування податком для платників єдиного податку четвертої групи для сільськогосподарських товаровиробників є нормативна грошова оцінка одного гектара сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного за станом на 1 січня базового податкового (звітного) року відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом.

Базою оподаткування податком для платників єдиного податку четвертої групи для земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ) є нормативна грошова оцінка ріллі в Автономній Республіці Крим або в області, з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного за станом на 1 січня базового податкового (звітного) року відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом.

Зі змісту вищевказаних положень вбачається, що від розміру площ сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, а також від їх нормативної грошової оцінки залежить лише розмір сплачуваного платником четвертої групи єдиного податку.

Натомість, звільнення від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку залежить лише від використання платником єдиного податку четвертої групи земельних ділянок для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.270.1 ст.270 та п.288.3 ст.288 ПК України об`єктами оподаткування є:

- земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні;

- земельні частки (паї), які перебувають у власності;

- земельні ділянки, надані в оренду.

Згідно із п.п.14.1.74 п.14.1 ст.14 ПК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч.1 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з п.271.1 ст.271 ПК України базою оподаткування є:

нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до ст.20 Закону України від 11.12.2003 № 1378-IV "Про оцінку земель" за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Як свідчать матеріали справи, контролюючим органом в акті перевірки визначено вартість двох земельних ділянок, які розташовані в с. Петрівці, у розмірі 21292973,52 грн.

Проте, витягами із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які розташовані в с. Петрівці, підтверджується, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:0908, площею 21,1752 га, з урахуванням коефіцієнта 1,8973 становить - 14320610,95 грн. (т.1 а.с.227), а нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:0899, площею 0,8831 га, з урахуванням коефіцієнта 1,8973 становить - 668901,13 грн. (т.1 а.с.226).

Земельні ділянки, розташовані в с. Гаркушинці, в свою чергу, не є сформованими у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.

Таким чином, контролюючим органом при розрахунку орендної плати за земельні ділянки у якості об`єктів оподаткування взято земельні ділянки, межі яких достовірно не визначені, а також застосовано нормативну грошову оцінку земельних ділянок, яка не відповідає технічній документації з нормативної грошової оцінки земель.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 24.09.2018 № та № Головне управління ДФС у Полтавській області діяло необґрунтовано, упереджено, без з`ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішень, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, чим порушено законні інтереси платника податків.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 по справі № 440/750/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 26.09.2019.