Справа № 420/879/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/879/19
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Коваль М.П., Єщенка О.В.Ю

за участю секретаря - Гошуренко Н.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області (далі ГУ ДФС в Одеській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 квітня 2018 року № 0-1515, податкової вимоги від 20 серпня 2018 року № 99883-17.

В обґрунтування позову зазначалось, що 16 квітня 2018 року ГУ ДФС в Одеській області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1515, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання у розмірі 10592 грн. на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та підставі пп. 54.3.3. п. 54.3 ст. 54 та пп. 266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України. 20 серпня 2018 року відповідачем прийнято податкову вимогу від 20 серпня 2018 року № 99883-17, згідно якої станом на 19 серпня 2018 року сума податкового боргу платника податку становить 10592 грн.. На думку ОСОБА_1 , об`єкт нерухомого майна позивача, який складається з млина та крупорушки відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, відноситься до будівлі харчової промисловості (код 1251.5), адже призначений для механічного перероблення сировини та виробництва харчових продуктів у готовому вигляді, у вигляді борошна та круп, а тому згідно із підпунктом «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, будівлі промисловості не є об`єктами оподаткування. Позивач також вказує, що перероблення зерна в такі харчові продукти, як борошно та крупи, неможливо без його зберігання перед обробленням, а об`єкт нерухомого майна позивача відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, одночасно відноситься до класу 125 «будівлі промислові та склади», а саме «будівлі харчової промисловості» (код 1251.5) та до класу 127 «будівлі нежитлові інші», а саме: «будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3) та «будівлі сільськогосподарського призначення інші» (код 1271.9), що згідно приписів «є» та «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, також не підлягає оподаткуванню. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що база оподаткування повинна визначатись без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, до об`єкту нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не може застосовуватись підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. В рішенні суду першої інстанції також зазначено, що названим вище норма податкового законодавства не розповсюджується на нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем чи фізичною особою у власній господарській діяльності.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій зазначено, що рішення окружного суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому останній просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що норма підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджуються не лише на промислові підприємства, а й в цілому на будівлі промисловості та розповсюджується як на фізичних осіб, так і на юридичних осіб. Тому база оподаткування повинна визначитися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності. На думку позивача, належність об`єктів нерухомості до будівель промисловості свідчить про їхнє цільове призначення, а не фактичне здійснення діяльності. Так, ОСОБА_1 наполягає на тому, що податкові пільги встановлюються з метою стимулювання розвитку промисловості, а не навпаки. Отже, позивач, який здійснює модернізацію старого майна КСП, має право на отримання пільги. Дана норма не містить формулювання, яке б давало можливість зробити однозначний висновок про те, що не є об`єктом оподаткуванням лише ті будівлі промисловості, які належать промисловим підприємствам. Крім того, позивач вважає, що з метою правильного трактування закону, в даному випадку слід приймати до уваги не правову позицію Верховного Суду, на яку посилається контролюючий орган, а саме на Пояснювальну записку до проекту Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законів України", адже саме в ній визначається основна ідея законодавця.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Судом встановлено, що згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлова будівля, млин та крупорушка загальної площею 331 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а. с. 27-28).

Відповідно до технічного паспорту НОМЕР_1 від 20.09.2016 р. на громадський будинок млин та крупорушка (замовник - ОСОБА_1 ), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , вказаний об`єкт складається з млина та крупорушки (літера А)(а.с.19-26).

16.04.2018 р. ГУ ДФС в Одеській області, на підставі п.п. 54.3.3. п.54.3. ст. 54, п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1515, яким ОСОБА_1 зараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлового нерухомого майна за 2017 рік у розмірі 10592 грн..

20.08.2018 р. ГУ ДФС в Одеській області складено податкову вимогу № 99883-17 про сплату позивачем податкового боргу з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлового нерухомого майна у розмірі 10592 грн.

Так, відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних паво відносин), об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України ).

Згідно положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 цього кодексу сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, на який посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення від 16 квітня 2018 року № 0-1515, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Суд погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що використаний у Податковому кодексі України термін "будівлі промисловості" має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, віднесення будівлі до виробничих чи невиробничих проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахування класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації затверджено та введено в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 р. N507 Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (ДК БС), який є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації. Класифікатор розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.98 р. N 971 "Про Програму реформування державної статистики на період до 2002 року". ДК БС призначено для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК БС є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) Будівлі промислові та склади належить клас (код 1251) Будівлі промислові (підклас 1251.4 - Будівлі підприємств легкої промисловості) який включає будівлі промислового призначення, зокрема, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням. Цей клас не включає: -резервуари, силоси та склади (1252) - будівлі сільськогосподарського призначення (1271)- комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи та т. ін.), які не мають характеристик будівель (230).

Разом з тим, цей клас (код 1251) включає такі підкласи, як: 1251.1 Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості ; 1251.2 Будівлі підприємств чорної металургії ; 1251.3 Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості ; 1251.4 Будівлі підприємств легкої промисловості ; 1251.5 Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6 Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7 Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості ; 1251.8 Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості ; 1251.9 Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з договором купівлі - продажу обладнання від 30.12.2011р., укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2 , акту приймання -передачі від 03.01.2012 р., складеного на виконання вказаного договору, технічного паспорту від 20.09.2016 р., Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 28.10.2016 р., об`єкт А нежитлова будівля, яка складається з млина та крупорушка, відповідає класу Будівлі промисловості.

В межах спірних правовідносин позивач наполягає на тому, що його нерухомість (нежитлова будівля, яка складається з млина та крупорушки) є будівлею промисловості.

Проте, всупереч доводам ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідним наголосити, що наявність у власності позивача названої вище нежитлової будівлі не є достатньою умовою для застосування положень пункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки застосування цього пункту можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не є промисловим підприємством в розумінні Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується і визнає правильним висновок Одеського окружного адміністративного суду про те, що на об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не розповсюджується дія підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем чи фізичною особою у власній господарській діяльності.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , є правильним.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки в суді першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Згідно ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення або ухвала суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів.

Повний текст постанови суду складено 24 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Коваль М.П.