Справа № 420/5537/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5537/19
УХВАЛА
27 вересня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича про визнання протиправними дій та скасування заборони,
Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича, в якому просить суд:
Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом слід відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Головне завдання адміністративної юстиції - утвердження верховенства права над адміністративним свавіллям, захист прав і законних інтересів громадян від неправомірних дій і рішень органів виконавчої влади і, врешті-решт, забезпечення законності у сфері публічного управління.
Публічно-правові відносини можна визначити як врегульовані правом суспільні відносини, що складаються в процесі здійснення державою, її органами та посадовими особами, іншими суб`єктами владних повноважень. Публічне право є певним чином функціонально-структурною підсистемою права, яка виражає державні, міждержавні і суспільні відносини. До предмета правового регулювання публічним правом належать такі об`єкти: побудова і функціонування держави та її інститутів; інститути громадянського суспільства; механізм і рівні самоврядування; засади правової системи, правотворчості і правозастосування; принципи, норми та інститути міждержавних відносин і міжнародних організацій.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
З метою реєстрації права власності на належне йому майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 16 липня 2019 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) для проведення державної реєстрації.
Рішенням № 47863304 від 19 липня 2019 року позивачу було повідомлено про те, що неможливо здійснити державну реєстрацію права власності у зв`язку з забороною вчинення реєстраційних дій щодо даної адреси майна, яка була накладена державним реєстратором комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» за ухвалою Печерського районного суду міста Києва № 757/17115/18-к від 10.04.2018.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з проханням направити поштою на його адресу копію ухвали Печерського районного суду міста Києва № 757/17115/18-к від 10.04.2018.

Листом голови Печерського районного суду м. Києва за вих. № 757/17115/18-к від 03 вересня 2019 року позивачу повідомлено, що запитуване судове провадження не відноситься до клопотання про арешт майна і містить таємницю досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 1 ст. 222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. На підставі вищевикладеного, суд позбавлений можливості виконати вимоги заяви.

Позивач у позові зазначає, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року у справі № 757/17115/18-к не було накладено арешт чи заборону відчуження щодо належного позивачеві майна, про зупинення реєстраційної дії позивача, як власника нерухомого майна, повідомлено не було, а тому дії державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» щодо накладення заборони відчуження за ухвалою Печерського районного суду міста Києва № 757/17115/18-к від 10.04.2018 є незаконними та протиправними.

Позивач зазначає, що враховуючи неможливість видачі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року у справі № 757/17115/18-к у зв`язку з тим, що вона містить таємницю досудового слідства та відсутності дозволу слідчого чи прокурора на розголошення відомостей, що містять таємницю досудового розслідування, є підстави вважати, що при проведені державним реєстратором зупинення реєстраційних дій у нього взагалі був відсутній оригінал чи копія ухвали Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 року у справі № 757/17115/18-к.

Отже спірні правовідносини пов`язані із накладенням арешту на нерухоме майно, накладеного за правилами КПК України.

Згідно з ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За законодавчими приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, висновується, що рішення про державну реєстрацію прав може бути прийнято тільки в разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав. При цьому, обов`язковою підставою для зупинення державної реєстрації прав є рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав державним реєстратором перевіряється наявність зареєстрованого рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією таких прав, у базі даних про реєстрацію заяв і запитів.

Такий пошук здійснюється за номером об`єкта нерухомого майна та ідентифікаторами, визначеними у підпунктах 2 і 3 пункту 11 Порядку №1141.

Отже, на стадії перевірки документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (п.4 ч.1 ст.18 вказаного Закону), як стадії, яка передує стадії прийняття рішення про державну реєстрацію прав (п.5 ч.1 ст.18 вказаного Закону), та, відповідно, стадії відкриття розділу в Державному реєстрі прав п.6 ч.1 ст.18 вказаного Закону), державний реєстратор має здійснювати пошук заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та рішень судів про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією таких прав, відносно об`єкта нерухомого майна, що підлягає поділу.

Вирішення заявлених в даному адміністративному позові позовних вимог потребуватиме надання оцінки рішенню державного реєстратора щодо заборони вчинення реєстраційних дій відносно нерухомого майна, арештованого в межах досудового розслідування, а обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права спрямований на нівелювання результатів зазначеного рішення, тобто фактичне звільнення арештованого в межах КПК України нерухомого майна.

В свою чергу, ст. 174 КПК України регламентовано скасування арешту майна. Зокрема, таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначений спеціально-дозвільний принцип діяльності органів державної влади покликаний забезпечити ефективне та прогнозоване функціонування всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, оскільки зобов`язує їх діяти виключно у визначених Конституцією та законами України межах і лише у закріплений ними спосіб.

Практичне застосування вказаного принципу є необхідною передумовою забезпечення прав і свобод людини і громадянина, оскільки пов`язує державу та її органи правом, зобов`язуючи їх діяти у правових межах, у правових формах та правовими способами.

У разі встановлення судом відповідних правових підстав для звернення до суду, прямо визначених у Конституції або законах України, суд може відкрити провадження в адміністративній справі і вирішувати її по суті. Безпосереднім важливим наслідком практичної дії цього принципу є стабільність правової системи держави, а отже, і стабільність конституційного ладу та його засад.

З огляду на матеріали адміністративного позову обставин, дане звернення позивача до суду не пов`язано із захистом порушених прав від управлінського рішення державного реєстратора, а спрямовано на усунення перешкод в проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, щодо якого в межах КПК України накладено арешт, тобто спірні правовідносини випливають із застосованих заходів забезпечення кримінального провадження в межах досудового розслідування. Очікуваний результат від обраного позивачем способу захисту порушеного права полягає в нівелюванні дії відповідної ухвали слідчого судді, яка постановлена на досягнення визначеної ч. 2 ст. 170 КПК України мети.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до обмеження певних прав; а підстави їх застосування обумовлені заходами забезпечення кримінального провадження із попередньою оцінкою потреб досудового розслідування, - то скасування відповідних заходів повинно відбуватись у суворій відповідності до спеціального законодавства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Близький за змістом розсуд за подібних обставин застосовано Верховним Судом у постанові від 11.09.2019 по справі № 504/1306/15-ц (14-323цс19).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При зазначених вище обставинах, Одеський окружний адміністративний суд не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України,

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження по справі за його позовом до Державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Махортова Ігоря Олександровича про визнання протиправними дій та скасування заборони.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку кримінального процесуального судочинства.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк