Справа № 826/6959/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 вересня 2019 року № 826/6959/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПриватного виконавця Пишного Артема Володимировича Приватне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
про визнання протиправною та скасування постанови від 17.04.2018,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця Пишного Артема Володимировича (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 3, оф. 174), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56202128 від 17.04.2018.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 17.04.2018 приватним виконавцем Пишним Артемом Володимировичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56202128 щодо примусового виконання виконавчого напису № 15354 від 27.07.2017, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми боргу у розмірі 2183432,68 грн. шляхом звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 71,10 кв.м, жилою площею 43,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, представник позивача звертає увагу суду на протиправність прийнятої відповідачем постанови та наголошує, що остання підлягає скасуванню.

Так, представник позивача зазначає, що у виконавчому написі № 15354 від 27.07.2017, зафіксовано, що виконавчий напис може бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби.

При цьому, посилаючись на Закон України «Про виконавче провадження», представник позивача наголосив, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень та виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Відтак, на думку представника позивача, виконавчим документом визначено орган, до якого має останній бути пред`явлено до виконання, з огляду на що, приватний виконавець, як особа, що має виконавчий документ, безпідставно прийняв зазначений виконавчий документ до виконання.

Крім того, представник позивача звертає увагу суду на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, представник позивача посилаючись на ст. 1 вказаного Закону, зазначив, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Додає, що, оскільки трикімнатна квартира АДРЕСА_1 є забезпеченням зобов`язань громадянина України-позичальника ( ОСОБА_1 ) за споживчим кредитом, наданим ПАТ «Урксоцбанк» в іноземній валюті, є місцем проживання позичальника та не перебуває на окупованій території, має загальну площу 71,10 кв.м., позичальник не має на праві власності іншого нерухомого житлового майна, а також не є суб`єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», відтак не може бути звернуте стягнення у примусовому порядку на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Також представник позивача звертає увагу суду на те, що спірну постанову прийнято на підставі іншого виконавчого документу та щодо іншого боржника, оскільки боржником у спірній постанові зазначено ОСОБА_1 та на підставі виконавчого документу (виконавчого напису) із датою - 27.06.2017.

Відтак представник позивача зазначає, що оскаржувана постанова містить суттєві розбіжності із виконавчим документом, який прийнято до виконання виконавцем.

Пояснює, що державний виконавець повинен був повернути ПАТ «Укрсоцбанк» виконавчий напис № 15354 від 27.07.2017, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. без прийняття до виконання.

Підсумовуючи викладене, представник позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та скасувати постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження № 56202128 від 17.04.2018.

Позиція відповідача.

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки приватний виконавець мав всі правові підстави для прийняття виконавчого напису до виконання.

Щодо порушень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то приватний виконавець зазначив, що відповідно до договору про внесення змін до Іпотечного договору № 02-10/3345 від 24.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докуйчук Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 4971 від 20.09.2012 сторони внесли зміни до Іпотечного договору, а саме змінили іноземну валюту на гривні, відтак, квартира АДРЕСА_1 , не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно не виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом, наданими йому кредитними установами - резидентом України в іноземній валюті.

Щодо прийняття спірної постанови відносного іншого боржника - ОСОБА_1 та на підставі іншого виконавчого документу, то приватний виконавець зазначив, що при винесені постанови від 17.04.2019 про відкриття виконавчого провадження № 56202128, приватним виконавцем допущена технічна помилка.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до Єдиного реєстру боржників дані щодо боржника зазначені правильно.

Підсумовуючи викладене, приватний виконавець наголосив на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Позиція третьої особи.

ПАТ «Укрсоцбанк» пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 26.06.2018 позовну заяву прийнято до провадження та з урахуванням положень ст. 287, параграфу 2 Глави 11 КАС України відкрито провадження у справі. До участі у справі залучено ПАТ «Укрсоцбанк» в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача. Розгляд справи призначено на 05.07.2018 про що учасникам справи засобами телекомунікаційного зв`язку направлено копію ухвали з інформацією про день, час і місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 05.07.2018 зупинено провадження у справі № 826/6959/18 до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 761/18424/18, яка розглядається Шевченківським районним судом м. Києва (відносно виконавчого напису).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2019 поновлено провадження у даній справі та призначено до судового розгляду на 27.09.2019.

У судове засідання з`явився представник позивача адвокат Коновал О.В., яка підтримала раніше заявлену позицію.

Відповідач та третя особа відповідно до вимог ч. 1 ст. 268 КАС України повідомлені про розгляд справи засобами електронної пошти, а відтак, в силу ч. 2 ст. 268 КАС України, вважаються повідомленими належним чином.

Однак, вказані особи в судове засідання не з`явилися, що, однак, в силу ч. 3 ст. 268 КАС України не є перешкодою для розгляду справи.

За результатами судового засідання 27.09.2019 розгляд справи продовжено у письмовому провадженні.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши подані документи і матеріали, враховуючи пояснення позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.11.2006 між позивачем та третьою особою укладено кредитний договір № 396/75437, згідно якого ПАТ «Укрсоцбанк» було надано позивачу кредит у іноземній валюті у розмірі 272000,00 доларів США на поточні цілі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором № 396/75437, між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» 24.11.2006 укладено іпотечний договір № 02-10/3345, за умовами якого в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 970 000,00 грн., що за офіційний курсом Національного банку України на день укладення цього договору, 505 гривень 00 копійок за 100 доларів США, складає 390 099,01 доларів США.

Згідно з п/п 1.4.1 Іпотечного договору повернення кредиту, що надається в розмірі 272 000,000 доларів США відповідно до графіку погашення, що визначений в п. 1.1 договору, яким обумовлене основне зобов`язання погашення кредиту до 23.11.2021, а також дострокового погашення у випадках, передбаченим цим договором, ким обумовлене основне зобов`язання.

12.09.2012 договором про внесення змін до Іпотечного договору від 24.11.2006 № 02-10/3345 внесено, зокрема, зміни у п. 1.2 та п/п 1.4.1 Іпотечного договору, які викладено в наступній редакції: п. 1.2 «загальна заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 970 000,00грн», п/п 1.4.1 «погашення кредиту, що надається межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 1 999 105,21 грн., з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов`язання за кінцевим терміном погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов`язання».

Між тим, 27.07.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем винено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 15354, відповідно до якого пропонує звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 .

16.04.2018 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва (відповідача) надійшла заява ПАТ «Укрсоцбанк» про відкриття виконавчого провадження, до якої додано виконавчий напис від 27.07.2018 № 15354.

17.04.2018 приватним виконавцем Пишним А.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 56202128.

Позивач, вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що порушує її права, звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Щодо доводів позивача у позовній заяві відносно того, що у виконавчому написі визначено орган до якого може бути пред`явлений такий виконавчий напис, суд зазначає про наступне.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, ч. 2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім: 1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною; 2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету; 3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону; 4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи; 5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини; 6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності; 7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб; 8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена; 9) рішень про конфіскацію майна; 10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання; 11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Суд зазначає, що ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік обмежень, за якими приватний виконавець позбавлений можливості здійснювати примусове виконання рішень, поміж яких відсутнє обмеження щодо здійснення приватним виконавцем примусового виконання виконавчих написів нотаріусів щодо звернення стягнення на майно.

При цьому, слід звернути увагу позивача на те, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Отже, стягувач на власний розсуд вправі приймати рішення відносно того, до якого саме органу, що здійснює примусове виконання рішення, зокрема, державного чи приватного виконавця пред`являти виконавчий документ до примусового виконання та відкриття виконавчого провадження, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції, у тому числі приватних виконавців.

Зазначення у виконавчому написі № 15354 від 27.07.2017 органу до якого може бути пред`явлений такий виконавчий напис, а саме: відділу державної виконавчої служби, не має правового значення та не покладає на стягувача обов`язку пред`явлення такого виконавчого напису саме до відділу державної виконавчої служби, оскільки абз. 2 ч. 1 ст. 19 та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» надає стягувачу альтернативу права вибору відносно органу до якого може бути пред`явлено такий виконавчий напис до виконання.

З огляду на що, вказані доводи позивача є безпідставними та спростовуються встановленими судом обставинами та положеннями Закону України «Про виконавче провадження»

Щодо доводів позивача відносно дії мораторію щодо примусового стягнення майна, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 56202128 від 17.04.2018, слід зазначити про наступне.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Отже, у разі надходження до державного або приватного виконавця на примусове виконання виконавчого документу, передбаченого ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», такий виконавець зобов`язаний перевірити його на дотримання вимог встановлених ст. 4 вказаного Закону та у разі їх відповідності відкрити виконавче провадження.

Суд зазначає, що 03.06.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно п. 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У той же час, відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Тобто, заходами примусового виконання рішень є вчинення, зокрема, приватним виконавцем певних дій, спрямованих на звернення стягнення, зокрема, на нерухоме житлове майно та його реалізація.

Між тим, суд звертає увагу на те, що само по собі лише прийняття приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документу (виконавчого напису), не свідчить про вчинення заходів примусового виконання та проведення безпосереднього звернення стягнення на нерухоме житлове майно боржника, тобто не є заходами примусового виконання рішення у розумінні ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що прийняття виконавцем спірної постанови є лише дією такого виконавця спрямованою на відкриття виконавчого, в межах якого в майбутньому можливо будуть вчинятись заходи примусового звернення стягнення на майно боржника.

Більш того, аналізуючи зміст постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.04.2018 № 56202128, суд зазначає, що остання взагалі не містить жодних зауважень приватного виконавця або дій останнього спрямованих на звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , передбачених ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, доводи позивача відносно того, що відповідач не мав права приймати постанову про відкриття виконавчого провадження під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», також є необґрунтованими, оскільки, як зазначено вище судом, прийняття приватним виконавцем спірної постанови не є, у розумінні ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами звернення стягнення на майно боржника.

Щодо доводів позивача, як на підставу скасування спірної постанови те, що останню прийнято на підставі іншого виконавчого документу та щодо іншого боржника, оскільки боржником у спірній постанові зазначено ОСОБА_1 та на підставі виконавчого документу (виконавчого напису) із датою - 27.06.2017, суд зазначає про наступне.

Зі змісту постанови від 17.04.2018 про відкриття виконавчого провадження № 56202128 видно, що боржником є: ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Між тим, у оскаржуваній постанові зазначено, що виконавчим документом, на підставі якого прийнято таку постанову є виконавчий напис № 15354, виданий 27.06.2017.

В той же час, суд зазначає, що зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження від 17.04.2018 № 56202128 невірної дати виконавчого документу, на підставі якого прийнято таку постанову, а саме 27.06.2017 замість 27.07.2017, не може бути підставою для її скасування та свідчити про протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки така дата очевидно є опискою, яка у відповідності до абз 3 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає виправленню.

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи із заявлених вимог та підстав позову, суд приходить до висновку, що в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги та, враховуючи положення ч. 2 ст. 77 КАС України, судом не встановлено порушень прав чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин з боку відповідача.

Крім іншого слід також додати, що 10.06.2019 Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/18424/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., прийнято рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 15354 від 27.07.2017. Вказане рішення набрало законної сили 19.07.2019.

Разом з тим, суд зазначає, що вказане рішення не може бути підставою для скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 17.04.2018 № 56202128, оскільки на момент прийняття вказаної постанови виконавчий напис був чинним, а обов`язки приватного виконавця не передбачають перевірки правомірності вчинення приватним нотаріусом такого виконавчого напису.

В той же час, суд звертає увагу позивача на те, що беручи до уваги той факт, що рішенням Шевченківським районним судом м. Києва від 10.06.2019 у справі № 761/18424/18 виконавчий напис № 15354 від 27.07.2017 визнано таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 не позбавлена можливості, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», звернутися до відповідача із заявою про закінчення виконавчого провадження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, § 2 («Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ») Глави 11 («Особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ»), ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 272 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя О.А. Кармазін