Справа № 824/844/19-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 вересня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/844/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача та її представника ОСОБА_1 ,

представників відповідача Решетника В.Ф. та Мрачковської К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 150054,24 грн.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд даної справи у судовому засіданні з викликом сторін та призначено розгляд справи на 23 вересня 2019 року о 10 год. 30 хв.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяв відповідача про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження.

В матеріалах справи наявне клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом. На думку відповідача, позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду, встановлений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. При цьому зазначено, що позивач про факт неотримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері двох дітей знала ще у 2017 році.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали клопотання про залишення позову без розгляду з підстав, викладених у письмовому клопотанні. Додатково зазначили, що позивач могла звернутись до суду з даним позовом в тримісячний строк, перебіг якого почався 03 лютого 2017 року дня ознайомлення з наказом про звільнення з роботи.

Позивач та її представник щодо задоволення указаного клопотання заперечували, посилаючись на його безпідставність. Водночас зазначили про те, що в даних відносинах повинні застосовуватись положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, тобто з даним позовом позивач мала право звернутись до суду без обмежень будь-яким строком. Також вказали, що право на звернення до суду з цим позовом у ОСОБА_3 виникло з 05 березня 2019 року дати виплати відповідачем компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері двох дітей.

Розглянувши подане відповідачем клопотання, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, та перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм процесуального права вбачається, що для звернення до адміністративного суду у справах щодо проходження громадянином публічної (державної) служби встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з обставин справи, даний спір між сторонами виник щодо проходження позивачем публічної (державної) служби, а тому застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України

Відтак, твердження як відповідача про застосування в даному випадку тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України, так і позивача про застосування положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України щодо необмеженого строку звернення до суду, є помилковими та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Відносно указаних тверджень представників сторін суд додатково вважає за доцільне зазначити, що відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Указані положення є загальними та стосуються працівників при їх зверненні до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду з заявою про вирішення трудового спору, а не осіб, які проходять (проходили) публічну службу, при їх зверненні з позовом до адміністративного суду, що має місце в даному випадку.

Безпідставним є і посилання позивача про застосування частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, положення наведеної вище норми застосовуються у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогійне визначення заробітної плати наведено й у частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці".

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З аналізу наведених норм вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що є предметом даного позову, за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження 12-301гс18).

Відтак, положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, які застосовуються у разі порушення законодавства про оплату праці, в даному випадку не підлягають застосуванню.

Враховуючи викладене, з позовом про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку ОСОБА_2 мала право звернутись до суду, не порушуючи строк звернення, у місячний строк з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виник внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері двох дітей.

Таку компенсацію відповідачем було виплачено позивачу 05 березня 2019 року, що підтверджується матеріалами справи та визнавалось сторонами в судовому засіданні.

Відтак, з указаної дати (день фактичного розрахунку) у позивача і виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи убачається та підтверджувалось сторонами в судовому засіданні те, що з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку ОСОБА_2 звернулась до суду 03 квітня 2019 року, тобто в межах місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому звернення позивача з указаним позовом 03 квітня 2019 року до Вижницького районного суду Чернівецької області, а не до належного, згідно правил юрисдикції, суду Чернівецького окружного адміністративного суду, є реалізацією особою свого права на звернення до суду з відповідним позовом у межах встановленого законом строку.

З матеріалів справи вбачається, що після постановлення Вижницьким районним судом Чернівецької області ухвали від 10 червня 2019 року (набрала законної сили 26 червня 2019 року) про закриття провадження у цивільній справі, ОСОБА_2 19 липня 2019 року, згідно відбитку штемпеля на конверті, звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем фактично не був пропущений місячний строк звернення до суду з цим позовом, а тому клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 122, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Ухвала у повному обсязі складена 25 вересня 2019 року.

Суддя Лелюк О.П.