Справа № 442/5310/15-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2019 року

Київ

справа №442/5310/15-а

касаційне провадження №К/9901/20284/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Єзерова А.А., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дрогобицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 (головуючий суддя: Гудим Л.Я., судді: Довгополов О.М., Святецький В.В.) у справі №442/5310/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області (далі - відповідач), в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності 01.04.2015;

зобов`язати відповідача провести донарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі, визначеному до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та поновити таку виплату, у зазначеному розмірі.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що обмеження розміру пенсії, встановлені Законом України від 02.03.2015 № 213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №213-УІІІ) розповсюджуються лише на працюючий пенсіонерів, до числа яких ОСОБА_1 не відноситься, оскільки ще з 30.05.2008 ніде не працює.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.08.2015, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили про правомірність дій відповідача в частині зменшення розміру пенсії позивачу на підставі Закону № 213-VIII, так як вона не повідомляла пенсійний орган про її звільнення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.07.2016 скасовано постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.08.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалюючи таке рішення, суд касаційної інстанції виходив з того, що для правильного вирішення цього спору судам необхідно дослідити пенсійну справу, попередньо витребувавши її у відповідача, а також дослідити індивідуальні відомості про застраховану особу, зокрема питання обізнаності відповідача про працевлаштування та звільнення позивача у спірний період.

За результатами нового розгляду справи Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановою від 03.11.2016 відмовив у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали пенсійної справи не містять відомостей про звільнення позивача. Разом з тим, відповідач листами неодноразово повідомляв позивача, що у випадку подання нею до пенсійного органу документів про звільнення, органом буде проведено перерахунок пенсії.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 скасовано постанову Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановою від 03.11.2016 та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 з 30.05.2008 не працює то відповідно обмеження, встановлені Законом № 213-VIII, не можуть бути застосовані до позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд касаційної інстанції скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Касаційна скарга обґрунтована неповним з`ясуванням обставин у справі. Скаржник вказує на те, що відповідно до матеріалів пенсійної справи позивач перебуває на обліку в Управлінні як працюючий пенсіонер, а тому виплата пенсії правомірно проведена в обмеженому розмірі. Будь-яких документів в підтвердження звільнення позивача з роботи до пенсійного органу не надходило при тому, що відповідач у своїх листах від 09.06.2015 за №4903/10-12 та від 13.07.2015 за №6784/03-13 повідомляв ОСОБА_1 , що у разі настання обставин, які впливають на розмір пенсії, в т.ч., звільнення з роботи, остання зобов`язана повідомити про це орган, що призначає пенсію.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2017 відкрито касаційне провадження у справі.

15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В порядку статті 31 КАС України, пункту 15 Перехідних положень КАС України за результатами автоматизованого розподілу від 13.06.2019 визначений склад суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23.09.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 КАС України.

Позивач правом на подачу відзиву не скористалася.

Верховний Суд переглянув оскаржене судове рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судом, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 11.06.2004 призначена пенсія за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1058-IV).

З 01.05.2008 позивачу проведено перерахунок пенсії на підставі заяви від 15.05.2008.

Згідно із інформацією наявною в матеріалах пенсійної справи, позивач перебуває на обліку в Управлінні як працюючий пенсіонер.

У зв`язку із прийняттям Закону №213-УІІІ, який набрав чинності 01.04.2015, позивачу з дати набрання чинності закону, як працюючому пенсіонеру виплата пенсії проводиться в обмеженому розмірі.

Не погоджуючись з такими діями пенсійного органу по обмеженню розміру пенсії, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до положення частини першої статті 47 № 1058-IV (в редакції Закону №213-VIII) <…> Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: <…> у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, зміст наведеної норми свідчить, що працюючим пенсіонерам, розмір пенсії яких перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність починаючи з 01.04.2015 пенсія виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до положень пункту 2.21 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Мінюсті 27.12.2005 за №1566/11846 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок № 22-1) документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), зокрема, є: трудова книжка, індивідуальні відомості про застраховану особу, що надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

В силу положень статті 21 Закону №1058-IV облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також персоніфікований облік коштів накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюються у порядку, визначеному Законом України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом (пункт 7 статті 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 20 Закону № 2464-VI реєстр застрахованих осіб - автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону.

Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Стаття 12-1 Закону № 2464-VI визначає, що Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює заходи щодо надання інформації з Державного реєстру відповідно до цього Закону; здійснює контроль, у тому числі спільно з органами доходів і зборів, за достовірністю відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до статті 14-1 Закону № 2464-VI Пенсійний фонд та його територіальні органи зобов`язані: забезпечувати своєчасне внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру; здійснювати контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру.

Отже, згідно із змістом наведених правових норм, документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), в т.ч., є індивідуальні відомості про застраховану особу, які формуються та ведуться Пенсійним фондом у вигляді реєстру застрахованих осіб.

Верховний Суд зазначає, що у розпорядженні Пенсійного фонду перебувають відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, а тому відповідач має безперешкодний доступ до таких відомостей з метою перевірки статусу застрахованої особи.

Судом апеляційної інстанції, на підставі інформації зазначеної у трудовій книжці позивача, встановлено, що остання з 30.05.2008 року звільнена з роботи за власним бажанням та з того часу не працює.

Відповідно, якщо особа не працює (не отримує доход, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) то єдиний соціальний внесок не утримується та не сплачується, а доход не обліковується у реєстрі.

Отже, у відповідача була наявна у розпорядженні інформація щодо отриманого застрахованою особою доходу станом на момент прийняття пенсійним органом рішення про обмеження виплати ОСОБА_1 пенсії, втім відповідач не пересвідчився чи підпадає позивач під категорію осіб щодо яких законом встановлені обмеження.

Окрім того, виконавча дирекція Пенсійного фонду зобов`язана письмово інформувати застрахованих осіб про набуття права на призначення пенсії і порядок її призначення, про призначення або відмову в призначенні пенсії, її розмір, порядок виплати, а також про можливість та умови переходу на інший вид пенсії та порядок оскарження рішень виконавчих органів Пенсійного фонду (пункт 11 частини другої статті 64 Закону №1058-IV).

За такої умови обмежуючи розмір пенсії, пенсійний фонд мав проінформувати позивача про зміну умов її пенсійного забезпечення та у разі необхідності витребувати документи (трудову книжку, копію чи виписку з наказу про звільнення, довідку підприємства, копію цивільно-правового договору тощо), що підтверджують факт звільнення ОСОБА_1 з роботи. Втім, жодних дій по встановленню статусу позивача пенсійним органом вжито не було.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

З урахуванням встановлених обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом апеляційної інстанції. Касаційна скарга не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в запереченнях на позов та з урахуванням яких суд апеляційної інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права касаційна скарга відповідача не містить.

За змістом частини першої статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а тому підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції - відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дрогобицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 у справі №442/5310/15-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. А. Єзеров

І. В. Саприкіна