Справа № 640/20329/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2019 року № 640/20329/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1
ДоСлужби безпеки України
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Служби безпеки України (далі-відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо присвоєння позивачу чергового військового звання полковник; зобов`язання відповідача присвоїти позивачу чергове військове звання полковник; стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.12.2018 р. прийнято вказану вище позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та встановлено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо не присвоєння позивачу чергового військового звання «полковник».

Відповідач направив до суду відзив на позов, яким вказав про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо присвоєння позивачу чергового військового звання «полковник», оскільки на час закінчення строку вислуги у військовому званні «підполковник» позивач штатної посади не обіймав. Крім того, відповідачем, в уточнюючому відзиві зазначено про винесення наказу від 24.05.2019 р. № 662-ос, яким позивачу присвоєно чергове звання «полковник».

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходить службу в органах Служби безпеки України на посаді «підполковник».

Наказом Голови Служби безпеки України від 18.09.2014 р. № 1848-ос позивача зараховано у розпорядження начальника Апарату Голови Служби безпеки України, звільнивши його з посади офіцера з особливих доручень ІІ категорії (полковник) групи радників та консультантів Голови Служби.

Представником позивача направлено запити від 17.10.2018 р. та від 31.10.2018 р. до відповідача щодо з`ясування підстав затримання з квітня 2018 року присвоєння чергового військового звання.

Відповідно до листів-відповідей від 25.10.2018 р. та від 06.11.2018 р. відповідачем зазначено про відсутність правових підстав для присвоєння позивачу чергового військового звання «полковник», оскільки на час закінчення строку вислуги у військовому званні «підполковник» позивач штатної посади не обіймав, а останньої займаної ним посади в штаті Апарату Голови Служби безпеки України не існувало.

Позивач не погоджуючись з такими доводами відповідача, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військовому званні військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, переатестація осіб, які мають спеціальні звання або класні чини, для присвоєння військових звань здійснюються в порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, положеннями про проходження військової служби, положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві. Військові звання присвоюються довічно.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначено Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі - Положення).

Відповідно до п. 31 Положення, строки вислуги у військовому званні «підполковник» для осіб офіцерського складу Служби безпеки України, які перебувають на військовій службі становить 5 років.

Відповідно до п. 32 Положення, чергові офіцерські звання військовослужбовцям Служби безпеки України присвоюються у послідовному порядку в разі відповідності чергового звання військовому званню, передбаченому штатною посадою, та після закінчення встановленого строку вислуги у попередньому військовому званні.

Зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, зокрема у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних обов`язків та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно - службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців (пп. «б» п. 48 Положення).

Військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з посад та зараховуються в розпорядження наказами по особовому складу начальників (командирів), які мають право призначення на ці посади (п. 48 Положення).

Механізм реалізації вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України визначено в Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Голови Служби безпеки України від 14.10.2008 р. № 722 (далі-Інструкція).

Згідно п. 3.6 Інструкції, військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідного начальника (крім зазначених у пункті 37 Положення), чергове військове звання присвоюється після закінчення встановленого строку вислуги у попередньому званні за умови відповідності чергового звання військовому званню, передбаченому штатом за останньою займаною посадою.

Зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади (п. 4.9 Інструкції).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Служби безпеки України від 18.09.2014 р. № 1848-ос позивача зараховано у розпорядження начальника Апарату Голови Служби безпеки України,за пп. «б» п. 48 Положення (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно розпорядження Центрального управління Служби безпеки України від 08.01.2014 р. № 1/ДСК) з 18 вересня до 18 грудня 2014 року, звільнивши його з посади офіцера з особливих доручень ІІ категорії (полковник) групи радників та консультантів Голови Служби.

Відтак, після зарахування позивача в розпорядження, згідно вищезазначеного наказу від 18.09.2014 р. № 1848-ос, позивач жодної штатної посади в СБУ не займав, а проходив військову службу у підпорядкуванні начальника Апарату Голови Служби безпеки України, але без призначення на конкретну посаду.

Вказане свідчить про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо присвоєння позивачу чергового військового звання «полковник».

Разом з цим, судом встановлено, що наказом Голови Служби безпеки України «По особовому складу» від 24.05.2019 р. № 662-ос, відповідно до абз. 1 п. 32 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, позивачу присвоєно чергове військове звання по Центральному управлінню Служби безпеки України «полковник».

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо присвоєння позивачу чергового військового звання полковник та зобов`язання відповідача присвоїти позивачу чергове військове звання полковник задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначено позивачем, відмова відповідача у присвоєнні чергового військового звання негативно відзначилась на стані здоров`я позивача, зокрема, згідно консультативного висновку невролога позивачу встановлено попередній діагноз: Диссомнія. Виражений астенічний синдром.

Однак, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, які виразились у порушенні нормальних життєвих зв`язків, позбавленні можливості реалізації своїх здібностей та професійних навиків, приниження його як людини та спеціаліста, завдання істотної шкоди його авторитету, що призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації, порушення та погіршення стосунків з оточуючими людьми, військовослужбовцями.

Позивачем не підтверджено, що діагноз Диссомнія. Виражений астенічний синдром має зв`язок з діями відповідача, оскільки як вбачається з самого консультативного висновку невролога загальний стан позивача задовільний.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних обґрунтувань та доказів заподіяння йому моральної шкоди в заявленому в позовній заяві розмірі, а тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв`язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко