Справа № 160/3094/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2019 року м. Дніпросправа № 160/3094/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дурасової Ю.В.,
суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,
секретар судового засідання: Новошицька О.О.
за участю: представника позивача: Прудської Аліни Олександрівни;

представника відповідача: Леонова Вадима Миколайовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2019 (головуючий суддя Озерянська С.І., повний текст складено 06.06.2019)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Дніпропетровський обласний військовий комісаріат про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Міністерства оборони України, просив визнати протиправною відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи, внаслідок поранення отриманого при виконання обов`язків військової служби; скасувати Протокол № 117 від 23.11.2018 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум; зобов`язати призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленою 3 групою інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії), захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, що становить 217500 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач під час проходження військової служби у Збройних силах приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 15.08.1982 року по 29.01.1984 року, де отримав осколкові поранення голови та лівої нижньої кінцівки. Позивачу була встановлена 3 група інвалідності з 05.05.2016 року, причина якої є поранення (контузія), пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, а отже вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції від 01.01.2016 року. У 2018 році позивач звернувся до військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, однак комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняла рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в Прикордонних військах мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2019 позов задоволено. Визнано протиправною відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи, внаслідок поранення отриманого при виконанні обов`язків військової служби. Скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності 3 групи, внаслідок поранення отриманого при виконання обов`язків військової служби оформлене протоком № 117 від 23.11.2018 року. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії), захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач проходив службу саме у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Порядку №975, тому обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що позивач не виконав вимоги Порядку №975, згідно якого на військовослужбовця покладається обов`язок надавати документи, що свідчать про причини і обставини поранення, зокрема те, що воно не пов`язано з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Посилається на те, що в силу постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №822/220/18, було встановлена правомірність дій Міністерство оборони України та відсутність підстав для задоволення аналогічних позовів. Вважає, що відсутні підстави для прийняття комісією позитивного рішення щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, тому рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі, та підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. Суду пояснив, що позивачу встановлена 3 група інвалідності 05.05.2016 року, причина якої є поранення/контузія, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджено довідкою МСЕК. Тому позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР з 24.10.1981 року по 07.02.1984 року та приймав участь в бойових діях у складі діючої армії в Республіці Афганістан з 15.08.1982 року по 29.01.1984 року у складі військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , що підтверджується військовим квитком, архівною довідкою Центрального пограничного архіву Федеральної служби безпеки РФ.

Згідно витягу з протоколу №1100 від 14.03.2016 року засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерство оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв - осколкові поранення голови та лівої нижньої кінцівки (1983 р. контузія головного мозку) ОСОБА_1 та наступні захворювання - пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

З 05.05.2016 року, у зв`язку з пораненням, контузією та захворюваннями, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії, позивачу вперше встановлена третя група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 430460 від 12.05.2016 року.

ОСОБА_1 подав через Дніпропетровський ОВК заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, надавши необхідні документи.

23.11.2018 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняте рішення оформлене протоколом № 117 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що на день звільнення з військової служби він проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин суд першої інстанції правильно застосував норми Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII, від 201.12.1991 року, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІІ, положення Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

При цьому, відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Отже, порядок виплата одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності військовослужбовцю, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - є гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Вищевказані норми підтверджують турботу держави Україна, соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях.

Згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Водночас, частиною 2 статті 16-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом б частини 1 статті 16-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції чинній станом на 05.05.2016 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

При цьому, призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, врегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975 (далі Порядок № 975).

Зокрема, відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу з 05.05.2016 року, у зв`язку з пораненням, контузією та захворюваннями, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії, позивачу вперше встановлена третя група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 430460 від 12.05.2016 року.

Дана обставина сторонами не оспорюється.

Водночас, на день звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім вказаних норм Закону діяв Порядок № 975.

Відповідач не заперечує наявність права позивача на отримання одноразової грошової допомоги в силу норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", при цьому посилається на Порядок № 975, згідно якого відповідач обмежує право позивача на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки позивачем не надано довідку, яка зазначена в Порядку № 975 щодо причини і обставини поранення, зокрема те, що поранення не пов`язано з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

При цьому відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі №822/220/18, якою встановлена правомірність дій Міністерство оборони України та відсутність підстав для задоволення аналогічних позовів.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції, керуючись принципами адміністративного судочинства, та зокрема принципом верховенства права, вважає за можливе висловити іншу правову позицію щодо захисту прав позивача.

Отже, позивач має право на отримання грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і це право сторонами не оспорюється.

Водночас підзаконний правовий акт встановлює певні обмеження щодо можливості реалізації позивачем права на одержання одноразової грошової допомоги.

Чи є таке обмеження прав позивача справедливим?

На думку колегії суддів апеляційної інстанції таке обмеження прав позивача не є справедливим, при цьому є шкідливим для розвитку демократичних засад українського суспільства.

Відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі, тому підлягає скасуванню. З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В частині 3 ст. 2 КАС України зазначені основні принципи адміністративного судочинства.

Аналізуючи вказану статтю колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що серед зазначених принципів не міститься принципу законності.

При цьому в статті 129 Конституції України також не зазначено серед основних засад судочинства законності.
Водночас, і Конституція України (ст. 129) і Кодекс адміністративного судочинства України (ч.3 ст. 2) містять принцип верховенства права.

Забезпечення верховенство права - основна функція не тільки суду в демократичній державі, а й основна функція демократичної держави.

Принцип верховенства права більш глибокий і об`ємний в розумінні прав людини ніж принцип законності. Принцип верховенства права не можна ототожнювати з принципом законності, оскільки законність, є лише одним із елементів верховенства права. Водночас, іншими елементами верховенства права також є «справедливість», «якість» закону, «юридична визначеність», «послідовність дій» суб`єкта владних повноважень та ін.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, держава, надаючи соціальний захист таким особам як позивач, в силу норм Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", - діє як демократична, прогресивна, європейська держава.

При цьому, норми Порядку № 975 (як підзаконний нормативний акт), не можуть обмежити норми Конституції України та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" які встановлюють правові підстави для захисту особи.

Виходячи з принципу верховенства права, та справедливості судового рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що норми Порядку № 975 не можуть перешкодити реалізації права позивача на одержання одноразової грошової допомоги.

Зокрема, документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), який відповідач вважає основним в даному випадку при вирішення питання щодо одноразової грошової допомоги може бути наданий безпосередньо Міністерством оборони України до матеріалів, що розглядає Комісія при вирішенні питання про призначення одноразової грошової допомоги.

Натомість відповідачем також такого документу не надано.

Отже, відповідач не довів, що позивач має певні обмеження щодо призначення одноразової грошової допомоги.

Також колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень має доступ до відповідних архівів Міністарства оборони України та має можливість доводити наявність обмеження щодо одержання одноразової грошової допомоги.

Станом на 05.05.2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб відповідно до Закону України Про державний бюджет на 2016 рік становив 1450 грн. Отже сума одноразової допомоги на яку позивач має право, становить 217500 грн. (1450х150).

Суд зазначає, що підставою відмови позивачу у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги, стало також, те що одноразова грошова допомога військовослужбовцю у зв`язку з виконанням інтернаціонального обов`язку в період бойових дій на території Афганістану повинна виплачуватись за рахунок коштів Державної прикордонної служби України, а не Міністерства оборони України, оскільки Міністерство оборони СРСР ніколи не було органом управління для прикордонних військ.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно пункту 1 частини першої Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року № 10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до пункту 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про військові формування на Україні", Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України; утворити Міністерство оборони України.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про правонаступництво України", органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу саме у збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, то в силу статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Порядку № 975, суд дійшов висновку про те, що обов`язок для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому інвалідності, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, покладений саме на Міністерство оборони України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 591/2794/16-а.

Отже, спростовується посилання відповідача відсутність правонаступництва у даних правовідносинах.

Згідно пункту 12 Порядку № 975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Абзацом 6 пункту 11 Порядку № 975, серед іншого, визначено, що до заяви про призначення одноразової грошової допомоги додається документ, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

При цьому, Порядок № 975 не визначає який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол військово-лікарської комісії, довідка МСЕК тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що протокол №1100 від 14.03.2016 засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв та довідка до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 430460 від 12.05.2016 року є належними документами, що вказують на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання. Інших документів, які б спростували зазначене, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції в даній справі захист прав позивача є ефективним.

Позивач довів свої вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій та рішень.

Суб`єкт владних повноважень в демократичному суспільстві, не може діяти непослідовно, оскільки така непослідовність в діях викривляє європейські стандарти та підходи до прав людини, порушує принцип верховенства права та демократичні засади.

Нагальним прикладом послідовності дій суб`єкта владних повноважень слугує справа ЄСПЛ «Рисовський проти України» (2011 року). В цій справі зазначено принцип «належного урядування», зокрема цей принцип передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції відповідач в даній справі діяв не послідовно, чим порушив принцип «належного урядування», порушив принцип пропорційності можливого втручання в права позивача, та, зокрема, і принцип верховенства права, що негативно вплинуло не тільки на права позивача, а й на демократичні засади Української держави.

Окрім того, суд зазначає, що пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

З огляду на результати розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2019 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.06.2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 11.09.2019 та може бути оскаржена до Верховного Суду в силу ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 11.09.2019.
Повний текст постанови виготовлено 18.09.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко