Справа № 826/10649/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2019 року № 826/10649/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства енергетики та вугільної промисловості
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруГенеральна прокуратура України
пропоновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди
представники сторін:позивача - Ішутко С.Ю.; відповідача: Старушкевич У.М., Бриль П.О.; третьої особи - Титарчук О.В.

ВСТАНОВИВ:

10.07.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості (надалі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати неправомірним звільнення ОСОБА_1 11 червня 2018 року з посади головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з підстав встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді;

- зобов`язати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України;

- змінити дату та підставу звільнення, яка зазначена у наказі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 07.06.2018 р. № 263-к та замість дати « 11 червня 2018 року» та підстави «за ініціативою суб`єкта призначення через встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», зобов`язати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України внести зміни до вказаного наказу та зазначити дату звільнення, яка буде відповідати даті винесення рішення по суті даної справи, а підставу викласти в наступній редакції: в порядку переведення для подальшої роботи в апараті Генеральної прокуратури України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України внести відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату з дня вимушеного звільнення по день поновлення на роботі;

- стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

В якості підстав позову позивач вказує на незаконність дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 . Зокрема, позивач зазначає, що відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.02.2018 № 66-к «Про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад» ОСОБА_1 приймала участь в конкурсному відборі на зайняття посад державної служби категорії «В» апарату Міненерговугілля, а саме на 2 посади головних спеціалістів відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору та відділу аудиту підприємств електроенергетичного та ядерно-промислового комплексу Департаменту внутрішнього аудиту Міненерговугілля; відповідно до кваліфікаційних вимог на посаду головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міненерговугілля було зазначено про необхідність наявності у кандидата на посаду лише ступеню вищої освіти - не нижче бакалавра, молодшого бакалавра; згідно умов конкурсу, зазначена посада не передбачала будь-яких обов`язкових вимог щодо наявності у кандидата досвіду роботи; позивач має повну вищу економічну освіту за ступенем магістра та досвід економічної роботи понад 27 років, з яких 22 роки на державній службі; за результатами конкурсу Міненерговугілля повідомило позивача електронною поштою, що за результатами співбесіди з перевірки професійних компетенцій та професійних знань для посади головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору внутрішнього аудиту позивач отримала 7,75 балів та визначена переможцем конкурсного відбору; відповідно до наказу Міненерговугілля від 13.04.2018 № 152-к позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту з випробувальним терміном 2 місяці; у зв`язку із маленькою заробітною платою позивач була змушена шукати нову роботу, що підтверджується заповненими на сайті Єдиного державного реєстру декларацій НАЗК в електронному вигляді деклараціями, як кандидата на посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Державного бюро розслідувань 21.04.2018 та на посаду головного спеціаліста та начальника відділу Національної поліції України 06.05.2018; в цей же час відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» з боку Генеральної прокуратури України було направлено лист до в.о. державного секретаря Міненерговугілля від 18.05.2018 № 11/1/3-215 вих-18 щодо переведення позивача до Генеральної прокуратури України; оригінал зазначеного листа було надано 21.05.2018 особисто позивачем директору Департаменту внутрішнього аудиту Міненерговугілля для погодження переведення позивача; після розмови з директором Департаменту внутрішнього аудиту позивач подала заяву про звільнення в порядку переведення з 01.06.2018, до якої було додано лист Генеральної прокуратури України (вх. № 12/915 від 21.05.2018); 11.06.2018 позивачу надано наказ від 07.06.2018 № 263-к «Про звільнення» за ініціативою суб`єкта призначення через встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»; слід зазначити, що відповідачем порушено ч. 6 ст. 35 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніше як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді; також варто зазначити, що факт незаконного звільнення позивача пригнітив і принизив позивача як державного службовця з великим стажем роботи, принизив її ділову репутацію та залишив позивача разом з донькою, яка перебуває на її утриманні, без джерел для існування; грубі порушення законодавства з боку відповідача довели позивача до стану пригнічення та образи як державного службовця, людини і фахівця, що негативно відобразилося на стані її здоров`я; внаслідок зазначених обставин загострилась хвороба позивача на нервовому ґрунті (позивач з 2012 року є інвалідом 3 групи загального захворювання); з 24.05.2018 по 01.06.2018 позивач знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії НОМЕР_1 та записами в історії хвороби.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

08.08.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/10649/18, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження на 06.09.2018 та залучено Генеральну прокуратуру України (нижче - третя особа) в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

31.08.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов лист від Генеральної прокуратури України, у якому третя особа зазначає, що з урахуванням того, що у передбачені законодавством строки (30 днів) відповідь щодо переведення чи ні ОСОБА_1 з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до Генеральної прокуратури України не надійшла, то кандидатура ОСОБА_1 для призначення на вакантну посаду надалі не розглядалась; згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець; зі змісту позову вбачається, що керівником Міністерства енергетики та вугільної промисловості України таке рішення не прийнято; на цей час ОСОБА_1 може претендувати на зайняття посади державної служби в Генеральній прокуратурі України тільки на загальних підставах, тобто шляхом призначення на посаду за результатами конкурсу; оскільки ОСОБА_1 у трудових відносинах з Генеральною прокуратурою України не перебуває, то наведені обставини свідчать, що розгляд справи не впливає на права та обов`язки Генеральної прокуратури України.

03.09.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»; суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді; підставами для звільнення позивача із займаної посади слугувало те, що ОСОБА_1 не володіє достатніми аналітичними вміннями для охоплення повного спектру фінансових операцій, зокрема, в частині формування доходів суб`єктів господарювання, оцінки їх функціонування для визначення ризикових операцій за дорученим напрямом роботи та не виконувала належним чином покладені на неї Законом України «Про державну службу» та Посадовою інструкцією обов`язки; щодо попередження позивача про звільнення варто зазначити наступне: з 24.05.2018 по 01.06.2018 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності; в наступний робочий день понеділок 04.06.2018 управління по роботі з персоналом підготувало лист від 04.06.2018 № 16.1-ВИХ/1-2-18, де інформувало позивача про звільнення її з посади 11.06.2018 за ініціативою суб`єкта призначення через встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді; після прочитання 04.06.2018 зазначеного листа ОСОБА_1 відмовилась поставити підпис про ознайомлення та взяти свій примірник, про що працівниками управління по роботі з персоналом складено відповідний акт; зазначене підтверджує той факт, що ОСОБА_1 була належним чином попереджена про звільнення у письмовій формі за сім календарних днів; у день звільнення 11.06.2018 ОСОБА_1 було запрошено в телефонному режимі зайти до кінця робочого дня до управління по роботі з персоналом ознайомитися з наказом від 07.06.2018 № 263-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та отримати трудову книжку; ОСОБА_1 прийшла до управління приблизно о 17.30-17.45, забрала трудову книжку та ознайомилась з наказом, зафіксувавши дату та час ознайомлення 18.20; у день звільнення позивач отримала усі їй належні кошти, а саме о 17.22, що підтверджується копією видаткового касового ордеру; щодо відмови позивачу у звільненні у порядку переведення варто зазначити таке: згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець; отже, як вбачається з положень п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі, з якого хоче перевестися державний службовець, не несе будь-яких обов`язків перед працівником або керівником, який звернувся із клопотанням про звільнення працівника, натомість, він може за своїм розсудом заяву і звернення (клопотання) задовольнити чи відмовити в їх задоволенні; щодо моральної шкоди варто звернути увагу на те, що звільнення позивача не є протиправним, позивачем не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, а також відсутній причинний зв`язок між шкодою і діями відповідача; до того ж, позивач знаходилась на лікарняному ще до звільнення.

06.09.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено про відкладення розгляду справи на 26.09.2018.

24.09.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що позивача ніхто письмово не повідомляв про наступне звільнення, що зазначається в листі відповідача від 19.07.2018 № 05/16-5855; також варто звернути увагу на той факт, що семиденний строк письмового повідомлення про звільнення від 04.06.2018 починає відраховуватись з 05.06.2018 та спливає 11.06.2018, тобто правові підстави на звільнення з`являються лише з 12.06.2018.

26.09.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 23.10.2018.

18.10.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшли заперечення, у яких він зазначає, що ОСОБА_1 04.06.2018 було прочитано лист про майбутнє звільнення, після чого вона відмовилась поставити підпис про ознайомлення та взяти свій примірник; щодо строків звільнення варто зазначити, що відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи; отже, семиденний строк у даному випадку почався 05.06.2018 та закінчився 11.06.2018, який і був останнім робочим днем ОСОБА_1 , звільнення фактично наступило з наступного з дня - 12.06.2018.

23.10.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 22.11.2018.

19.11.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить викласти позовні вимоги у наступній редакції:

- визнати неправомірним звільнення ОСОБА_1 11 червня 2018 року з посади головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України з підстав встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді;

- зобов`язати Міністерство енергетики та вугільної промисловості України поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України;

- стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі;

- стягнути з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

22.11.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 24.01.2019.

09.01.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про виклик та допит свідків, у якій він просить суд допитати у якості свідків ОСОБА_3 - головного спеціаліста відділу роботи з персоналом апарату міністерства Управління по роботі з персоналом, ОСОБА_4 - головного спеціаліста відділу роботи з персоналом апарату міністерства Управління по роботі з персоналом, ОСОБА_5 - головного спеціаліста відділу роботи з персоналом апарату міністерства Управління по роботі з персоналом.

09.01.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшли пояснення у справі № 826/10649/18, у яких він зазначає, що чинним законодавством України не передбачено обов`язку надсилання попередження державного службовця про звільнення поштовим відправленням; тим паче ОСОБА_1 була 04.06.2018 на роботі, а тому спеціалісти управління по роботі з персоналом мали можливість особисто вручити ОСОБА_1 зазначене попередження.

21.01.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено викликати у судове засідання 24.01.2019 у якості свідків головних спеціалістів відділу роботи з персоналом апарату міністерства Управління роботи з персоналом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

24.01.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представників сторін надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

24.01.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва, зважаючи на клопотання представників сторін, у відповідності до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Щодо інших процесуальних дій, вчинених судом, слід вказати, що під час перебування справи на розгляді, в порядку ст. 91 КАС України, в судовому засіданні 24.01.2019 були допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які надали суду пояснення про відомі їм по справі обставини, зокрема, щодо засвідчення складання акту про відмову ОСОБА_1 від підписання та отримання примірника повідомлення про звільнення останньої.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 13.04.2018 № 152-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту з 17.04.2018 як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір. Зазначеним наказом ОСОБА_1 встановлено випробувальний термін - два місяці.

18.05.2018 Генеральна прокуратура України адресувала в.о. Державного секретаря Міністерства енергетики і вугільної промисловості України лист про звільнення ОСОБА_1 в порядку переведення до Генеральної прокуратури України.

21.05.2018 ОСОБА_1 подала заяву в.о. Державного секретаря Міністерства енергетики і вугільної промисловості України про звільнення її з посади 31.05.2018 в порядку переведення для подальшої роботи в апараті Генеральної прокуратури України.

23.05.2018 директором Департаменту внутрішнього аудиту ОСОБА_9 було складено доповідну записку № 11.4-ВН/163-18, відповідно до якої винесено пропозицію звільнити ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту, як таку, що не відповідає займаній посаді та не пройшла випробування.

Повідомленням від 04.06.2018 № 16.1-ВИХ/102-18 Управління по роботі з персоналом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України повідомило ОСОБА_1 , що згідно з доповідною запискою директора Департаменту внутрішнього аудиту від 23.05.2018 № 11.4-ВН/163-18 встановлено її невідповідність займаній посаді протягом строку випробування. У зазначеному повідомленні ОСОБА_1 попереджають про звільнення її з посади 11.06.2018.

04.06.2018 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (спеціалісти відділу роботи з персоналом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України) складено акт про відмову від отримання повідомлення про звільнення, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 , прочитавши зміст листа Управління по роботі з персоналом від 04.06.2018 № 16.1-ВН/102-18 та додатки до нього, відмовилась від підпису про ознайомлення з документом та отримання свого примірника.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07.06.2018 № 263-к ОСОБА_1 звільнено з посади 11.06.2018 за ініціативою суб`єкта призначення через встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи, що звільнення відбулося незаконно, позивач звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням та припиненням державної служби, які регулюються, зокрема, Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України, означений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. А отже, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд вважає за доцільне зазначити, що згідно зі ст. 22 Закону України «Про державну службу» з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби (далі - конкурс) відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 26 Закону України «Про державну службу» передбачений порядок визначення відповідності кандидатів умовам конкурсу.

Так, відповідно до цієї статті служба управління персоналом державного органу, в якому проводиться конкурс, проводить перевірку документів, поданих кандидатами, на відповідність встановленим законом вимогам та повідомляє кандидата про результати такої перевірки. Кандидати, документи яких пройшли перевірку, передбачену частиною першою цієї статті, проходять тестування відповідно до Порядку проведення конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Кандидати, які пройшли тестування, передбачене частиною другою цієї статті, проходять співбесіду та/або інші види оцінювання відповідно до Порядку проведення конкурсу.

Частинами 1, 2 ст. 31 Закону України «Про державну службу» визначено, що на посаду державної служби призначається переможець конкурсу. Рішення про призначення приймається, зокрема, на посади державної служби категорій «Б» і «В» - керівником державної служби.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» в акті про призначення на посаду зазначаються: прізвище, ім`я, по батькові особи, яка призначається на посаду державної служби; займана посада державної служби із зазначенням структурного підрозділу державного органу; дата початку виконання посадових обов`язків; умови оплати праці.

У відповідності до ст. 35 Закону України «Про державну службу» (у редакції, що діяла на момент призначення на посаду позивача) в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку. Випробування при призначенні на посаду державної служби встановлюється строком до шести місяців. Суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді.

За п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.

Аналізуючи наведені норми можна дійти висновку, що проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державної служби є обов`язковим. Так, відповідачем було проведено конкурс на заміщення вакантної посади; переможцем конкурсу стала ОСОБА_1 , яка набрала за результатами тестування 7,75 балів.

В акті про призначення на посаду ОСОБА_1 було встановлено випробування строком 2 місяці, з яким ОСОБА_1 погодилась, оскільки приступила до виконання своїх безпосередніх посадових обов`язків. Також факт ознайомлення із наказом від 13.04.2018 № 152-к підтверджується підписом позивача на наказі із зазначенням тексту «ознайомлена».

Наслідком не проходження випробувального строку у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування є припинення державної служби шляхом звільнення, а іншого чинним законодавством України не передбачено.

При цьому, прийняти такий акт суб`єкт призначення має право в будь-який час протягом строку випробування та до закінчення цього строку.

Відтак, оскільки позивач погодився із встановленням йому випробувального строку, суд вважає, що ОСОБА_1 усвідомлювала та передбачала наслідки випробування, зокрема, звуження її гарантій щодо проходження державної служби та наявність у суб`єкта призначення повноважень щодо оцінки діяльності державного службовця протягом строку випробування за внутрішнім переконанням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була звільнена з посади 11.06.2018 за ініціативою суб`єкта призначення як така, яка не відповідає займаній посаді.

Щодо підстав звільнення, суд зазначає наступне.

Позивач здійснювала свої повноваження як головний спеціаліст відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства енергетики і вугільної промисловості України відповідно до норм чинного законодавства України та Посадової інструкції, яка затверджена в.о. державного секретаря - директором Департаменту забезпечення комунікацій та організаційної роботи Міністерства енергетики та вугільної промисловості України 16.04.2018.

Позивач ознайомлена з вимогами Посадової інструкції 17.04.2018, що підтверджується її підписом з написом «з посадовою інструкцією ознайомлена», а також тим фактом, що у додатках до позову позивач додає копію зазначеної Посадової інструкції.

Так, як вбачається із доповідної записки директора Департаменту внутрішнього аудиту ОСОБА_9 № 11.4-ВН/163-18 від 23.05.2018 ОСОБА_1 було доручено здійснити оцінку ризиків при затвердженні та виконанні фінансових планів суб`єктів господарювання нафтогазового та енергетичного секторів та проаналізувати стан виконання фінансування Міненерговугілля зі спеціального фонду Державного бюджету України; станом на 25.03.2018 ОСОБА_1 пропрацювала 23 робочі дні, проте не виконала доручені їй завдання та не підготувала інформаційну довідку про стан оцінки ризиків при затвердженні та виконанні фінансових планів суб`єктів господарювання нафтогазового та енергетичного секторів та аналіз стану виконання фінансування Міненерговугілля зі спеціального фонду Державного бюджету України; 23.05.2018 у Департаменті внутрішнього аудиту відбулася нарада для обговорення стану виконання завдань, доручених ОСОБА_1 , про що складено протокол № 3 від 23.05.2018; на наслідками проведеної наради було встановлено, що ОСОБА_1 не володіє достатніми аналітичними вміннями для охоплення повного спектру фінансових операцій, зокрема в частині формування доходів суб`єктів господарювання, оцінки їх функціонування для визначення ризикових операцій за дорученим напрямом роботи; ОСОБА_1 протягом 23 робочих днів не було здійснено жодного запиту до суб`єктів господарювання для отримання аудиторських доказів.

Протоколом № 3 виробничої наради від 23.05.2018 встановлено, що ОСОБА_1 не виконала належним чином обов`язки, визначені Посадовою інструкцією, не виконала доручені їй завдання та не підготувала інформаційну довідку. Зокрема, в довідці міститься констатація фактів відхилення між плановими та фактичними показниками фінансових планів та звітів про їх виконання без визначення норм законодавства, які при цьому порушені суб`єктами господарювання. Наприклад, встановлено проведення фактичних витрат понад затверджений фінансовим планом ДП НЕК «Укренерго» - 2,04 млрд. грн., при цьому не розшифровано за якими статтями витрат мало місце таке порушення. Крім цього не проведено дослідження причин та обставин, що призвели до порушень законодавства.

ОСОБА_1 не було запрошено на виробничу нараду, проте згідно з її твердженнями, що містяться в матеріалах справи, вона виконала завдання.

Так, у судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_1 вживала заходів щодо виконання завдань та частково їх виконала, оскільки до матеріалів справи надано проект довідки, яка була складена позивачем за наслідком проведеного аналізу звітів про виконання фінансових планів за 2017 рік 20-ти підприємств електроенергетичного сектору та 11-ти підприємств нафтогазового сектору.

Відповідно до п. 4.1 Стандартів внутрішнього аудиту, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 04.10.2011 № 1247, та п. 5.1 Порядку планування і проведення внутрішніх аудитів, документування та реалізації їх результатів в Міненерговугілля, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 31.05.2017 № 368, внутрішній аудит передбачає здійснення оцінки, результатом якої є отримання необхідних та достатніх аудиторських доказів з метою надання висновків відповідно до цілей внутрішнього аудиту.

За п. 1.2 Порядку планування і проведення внутрішніх аудитів, документування та реалізації їх результатів в Міненерговугілля, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 31.05.2017 № 368, аудиторський доказ - це зібрана та задокументована надійна та компетентна інформація, яку використовує працівник Підрозділу внутрішнього аудиту метою обґрунтування висновків за результатами внутрішнього аудиту.

Згідно п. 4.1 Стандартів внутрішнього аудиту, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 04.10.2011 № 1247, детальне вивчення об`єкта аудиту здійснюється шляхом аналізу отриманої на запит інформації щодо: нормативно-правових актів, документів, які регламентують діяльність установи; організаційної структури та системи управління установою; паспортів бюджетних програм; системи бухгалтерського обліку, фінансової і бюджетної звітності за суттєвістю; матеріалів попередніх контрольних заходів контролюючих органів та стан усунення виявлених порушень за їх результатами; звернень державних органів, народних депутатів, громадян, публікацій у засобах масової інформації про порушення законодавства, що стосуються діяльності об`єкта аудиту; інших необхідних для виконання внутрішнього аудиту систем чи напрямів діяльності, інформації, у тому числі одержаної під час консультацій з керівництвом установи та її персоналом.

Отже, із сукупного аналізу норм стандартів та порядку проведення внутрішнього аудиту вбачається, що аудитор повинен зібрати надійну та компетентну інформацію, що являється аудиторськими доказами, яка повинна лягти в основу питань, що є об`єктом дослідження.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, підтверджується відповідачем та не заперечується позивачем, ОСОБА_1 не було надіслано суб`єктам господарювання жодного запиту задля отримання аудиторських доказів.

Крім того, як встановлено з матеріалів справи та підтверджується інформацією з протоколу виробничої наради від 23.05.2018, на виробничій нараді запропоновано обговорити результати напрацювань ОСОБА_1 , які були надіслані на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 з пошти ІНФОРМАЦІЯ_2.

До того ж позивачем також зазначається, що спірний проект довідки було відправлено електронним листом керівнику Департаменту внутрішнього аудиту ОСОБА_9

Представником позивача, адвокатом Ішутко С.Ю., було направлено до Міненерговугілля адвокатський запит від 11.07.2018 № 507/18, у якому він просить відповідача надати інформацію про документи з поштової скриньки внутрішньої електронної пошти Міненерговугілля, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 , що направлялись на внутрішню електронну пошту, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_9

Проте, Міненерговугілля листом № 05/16-5855 від 19.07.2018 повідомило представника позивача, що надання інформації про документи з поштової скриньки ОСОБА_1 та ОСОБА_9 не має можливості, оскільки при звільненні працівника з Міненерговугілля видаляється поштова скринька, форматується жорсткий диск, а Міненерговугілля не має технічних засобів, які б дозволили зберігати резервні копії даних поштових систем.

Щодо аналізу стану виконання фінансування Міненерговугілля за спеціальним фондом Державного бюджету України, то позивачем зазначене завдання не виконано взагалі, докази наявності напрацювань по цьому питанню в матеріалах справи відсутні.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 25.04.2018 у справі 826/27339/15 висловлено позицію, що роботодавцеві надано право самостійно визначати чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Здійснивши аналіз доповідної записки № 11.4-ВН/163-8 від 23.05.2018 та протоколу № 3 від 23.05.2018, що є підставою звільнення, судом встановлено, що доводи відповідача обґрунтовані в зазначених документах, акцентовано увагу на помилки, допущені ОСОБА_1 у її напрацюваннях, а матеріали справи не містять доказів, які спростували б твердження відповідача у цій частині.

Щодо строків та форми попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 35 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини першої статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів із зазначенням підстав невідповідності займаній посаді.

Судом з матеріалів справи установлено, що 04.06.2018 управління по роботі з персоналом Міненерговугілля підготувало лист № 16.1-ВИХ/1-2-18 на ім`я ОСОБА_1 , в якому вона інформувалась про звільнення її з посади 11.06.2018.

Як вбачається з акту про відмову від отримання повідомлення про звільнення від 04.06.2018, ОСОБА_1 прочитала зміст листа 04.06.2018, але відмовилась від підпису, який би засвідчив факт такого ознайомлення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 241-1 Кодексу законів про працю України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Отже, враховуючи, що попередження датується 04.06.2018, факт ознайомлення зі змістом попередження відбувся 04.06.2018, що підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , то 7-денний строк починає свій перебіг 05.06.2018.

Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Таким чином, 7-денний строк почався 05.06.2018, сплинув він 11.06.2018, який і був останнім днем роботи ОСОБА_1 , а звільнення фактично наступило 12.06.2018.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає порушень з боку відповідача у частині порушення 7-денного строку на повідомлення державного службовця про його звільнення.

Стосовно тверджень позивача стосовного того, що її звільнення відбулося 11.06.2018 в неробочий час Міненерговугілля, то варто зазначити, що відповідно до видаткового касового ордеру від 11.06.2018, який підтверджує факт видачі позивачу розрахунку при звільненні, зафіксовано час 17 год. 22 хв., з чим позивач погодилась, оскільки поставила свій підпис, а зауважень від неї щодо некоректності вказаного часу не надійшло.

Також суд не вбачає порушень з боку відповідача щодо письмової форми попередження, оскільки зазначене попередження оформлене листом від 04.06.2018 № 16.1-ВИХ/1-2-18, а обов`язку надсилати попередження будь-яким видом кореспонденції, електронною поштою або будь-яким іншим чином не передбачено. Тобто, для визначення законності попередження про звільнення має значення виключно його письмова форма, яка і була дотримана відповідачем.

Окремо, в частині показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , слід вказати, що останні, на запитання представників відповідача та позивача, повідомили суд про засвідчення ними 04.06.2018 факту відмови ОСОБА_1 від підписання та отримання примірника її повідомлення про звільнення, що було відображено у складеному ними відповідному акті про відмову. Додатково примітили про їх обізнаність в частині того, що підставою для прийняття наказів про звільнення є службова записка. Поряд із цим, зауважили про юридичні аспекти в розрізі відомих їм, як свідкам, обставин, зокрема складеного ними означеного вище акту в кабінеті за номер 214, за адресою: АДРЕСА_1 . Також свідки відзначили, що їм була відома інформація щодо прийняття ОСОБА_1 на роботу, а в інформативному порядку відмітили зовнішні прикмети ОСОБА_1 .

Щодо ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про її звільнення з посади, суд зазначає таке.

За ч. 7 ст. 35 Закону України «Про державну службу» у разі якщо строк випробування закінчився, а державного службовця не ознайомлено з наказом про його звільнення з посади державної служби, він вважається таким, що пройшов випробування.

Відповідно до наказу Міненерговугілля від 13.04.2018 № 152-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу аудиту підприємств нафтогазового сектору Департаменту внутрішнього аудиту з 17.04.2018 з випробувальним терміном 2 місяці.

Отже, випробувальний термін позивача закінчується 17.06.2018.

Відповідно до наказу Міненерговугілля від 07.06.2018 № 263-к ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Як вбачається із зауважень до наказу, які позивач написала на його звороті, вона ознайомлена з його змістом 11.06.2018. Зазначене підтверджується і твердженнями відповідача.

З огляду на все вищевикладене, факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення 11.06.2018 підтверджується матеріалами справи, а тому відсутні підстави вважати позивача такою, що пройшла випробування.

Щодо не задоволення заяви позивача та Генеральної прокуратури України про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з її переведенням до Генеральної прокуратури України, суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Отже, вимоги Закону України «Про державну службу» свідчать про те, що керівник державного органу, з якого переводиться державний службовець, має право прийняти рішення про переведення, а не імперативний обов`язок. Він може на власний розсуд прийняти рішення про задоволення чи ні заяви (клопотання) про переведення державного службовця до іншого державного органу.

З огляду на вищевикладене та враховуючи відсутність обов`язку Міненерговугілля щодо задоволення заяви про переведення державного службовця до іншого державного органу, відповідачем не було задоволено заяву позивача та Генеральної прокуратури України про звільнення ОСОБА_1 в порядку переведення до іншого державного органу.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то суд акцентує увагу на тому, що ці позовні вимоги є похідними від вимог щодо визнання звільнення незаконним та про поновлення на роботі, а тому з огляду на те, що суд не вбачає підстав для визнання звільнення ОСОБА_1 незаконним, то і похідні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. тhe United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Також при вирішенні цієї справи судом береться до уваги висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, у якому вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» відбулось у відповідності до чинного законодавства України.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Проте, оскільки судовий збір при поданні позовної заяви не сплачувався, та враховуючи відмову у задоволенні позову, відсутні правові підстави для вирішення питання про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко