Справа № 473/3444/19
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 р.м. ОдесаСправа № 473/3444/19

Головуючий в 1 інстанції: Ротар М.М. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Вознесенськ 20 серпня 2019 року о 16:50 год.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.

суддів: Крусяна А.В., Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області про визнання дій протиправними, скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Вознесенському районному відділу Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області про визнання протиправними дії та скасування рішення № 8 від 02 серпня 2019 року «Про примусове повернення з України».

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року частково задоволено позовні вимоги, а саме визнано протиправним та скасовано рішення № 8 від 02 серпня 2019 року «Про примусове повернення з України», в частині встановленої заборони громадянину Сполучених Штатів Америки Чжоу ОСОБА_2 три роки в`їжджати на територію України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням Управлінням Державної міграційної служби України в Миколаївській області подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про скасування встановленої позивачу заборони на в`їзд в Україну суперечить приписам ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки застосовне до позивача обмеження є наслідком допущеного ним порушення міграційного законодавства України.

При цьому, апелянт зазначає, що застосоване до позивача обмеження також пов`язане із відсутністю у нього законних джерел доходу та родинних зв`язків в Україні.

Крім того, апелянт зазначає про безпідставне стягнення з нього сплаченого позивачем судового збору, так як останній звільнений від його сплати у даній категорії справ.

В свою чергу, позивачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених у ньому висновків.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення зміні, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2019 року посадовими особами Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК № 045458, передбачене ч.1 ст. 203 КУпАП, яким встановлено, що громадянин НОМЕР_1 порушив терміни перебування іноземців на території України та ухилився від виїзду за кордон.

Постановою про накладення адміністративного стягнення ПН ММК № 045458 від 02 серпня 2019 року громадянина ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, а також піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу, у розмірі 1700 грн.

В свою чергу, іноземцем визнано вказане порушення та сплачено відповідний штраф.

При цьому, 02 серпня 2019 року головним спеціалістом Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області винесено рішення № 8, яким вирішено примусово повернути позивача за межі України до 30 серпня 2019 року.

Крім того, вказаним рішенням застосовано до позивача обмеження на в`їзд в Україну, строком на 3 роки.

Не погоджуючись з отриманими рішеннями позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо правомірності примусового повернення іноземця з України, так як ним порушено дозволений строк перебування в Україні.

Крім того, судом першої інстанції зроблено висновок про скасування оскаржуваного рішення в частині встановленої заборони в`їзду на територію України на три роки, так як таке рішення є необґрунтованим та суперечить положенням ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з чим погоджується судова колегія, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності прийнятого Вознесенським РВ УДМС України у Миколаївській області рішення «Про примусове повернення з України» № 8 від 02 серпня 2019 року, яким вирішено примусово повернути позивача за межі України та заборонено йому в`їзд на територію України, протягом трьох років.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку, як зазначалось колегією суддів вище, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції частково задоволено заявлені позовні вимоги, а саме визнано протиправним та скасовано оскаржуване рішення в частині заборони громадянину Сполучених Штатів Америки Чжоу ОСОБА_2 три роки в`їжджати на територію України.

При цьому, в межах поданої міграційним органом апеляційної скарги не оскаржується висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні решти позовних вимог, а тому судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволених позовних вимог.

В свою чергу, надаючи правовому оцінку спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як до акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

В свою чергу, в оскаржуваному рішенні суб`єкта владних повноважень, в частині встановленої позивачу заборони на в`їзд в Україну, не зазначено чітких підстав та мотивів його прийняття.

Між тим, з аналізу вищевикладених положень законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження не зобов`язані одночасно приймати рішення про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

В даному випадку, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є необов`язковим, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав.

В свою чергу, вичерпний перелік відповідних підстав вказаний у ч. 1 ст.13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, міграційним органом, як суб`єктом владних повноважень, у межах спірних правовідносин не доведено існування зазначених у ч. 1 ст.13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для заборони в`їзду позивачу на територію України.

При цьому, посилання міграційного органу на відсутність у позивача законних джерел доходу та родинних зв`язків в Україні, згідно приписів ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не є підставою для заборони іноземцю три роки в`їжджати на територію України.

Внаслідок чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення міграційного органу в частині встановленої позивачу заборони на в`їзд в Україну.

При цьому, щодо посилань позивача у поданому відзиві на відсутність в Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області права на апеляційне оскарження рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року, так як воно не є відповідачем у даній справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, відповідач у даній справі - Вознесенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області є структурним підрозділом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, а як наслідок, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушено його інтереси, а тому воно має право на апеляційне оскарження останнього.

Крім того, в частині висновку суду першої інстанції про стягнення з міграційного органу на користь позивача частково сплаченого судового збору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України визначено у ст. 288 КАС України.

Згідно ч. 5 ст. 288 КАС України, за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується.

В даному випадку, позивач не мав сплачувати судовий збір за подання даного адміністративного позову, а як наслідок сплачений ним судовий збір є надмірно сплаченим та підлягає поверненню, згідно ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Внаслідок чого, колегія суддів вважає помилковим проведений судом першої інстанції розподіл судових витрат.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що судом першої інстанції допущено порушення процесуального права при вирішенні справи, а тому наявні підстави для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 272, 288, 308, 311, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року змінити, шляхом виключення з його мотивувальної та резолютивної частин висновків суду про розподіл судових витрат та стягнення на користь позивача сплаченого ним судового збору.

В решті залишити без змін рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 серпня 2019 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Крусян

О.В. Лук`янчук