Справа № 826/12358/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Бужак Н.П.,

при секретарі - Кузик О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, треті особи - Київський національний університет імені Тараса Шевченка, ОСОБА_2 про зобов`язання створити комісію для перевірки законності видання наказів щодо зарахування на юридичний факультет, магістратуру університету за 2014-2016 роки,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України, треті особи - Київський національний університет імені Тараса Шевченка, ОСОБА_2 про зобов`язання створити комісію для перевірки законності видання наказів щодо зарахування на юридичний факультет, магістратуру університету за 2014-2016 роки, в якому просив:

- анулювати, скасувати, визнати недійсним наказ щодо зарахування громадянки ОСОБА_3 ( ОСОБА_3) наприкінці 2015 року до магістратури юридичного факультету Київського національного університету імені Т.Шевченка;

- зобов`язати КНУ ім.. Т.Шевченка анулювати, скасувати. Визнати недійсним наказ щодо зарахування ОСОБА_3 ( ОСОБА_3) на магістратуру юридичного факультету КНУ ім.. Т.Шевченка;

- зобов`язати Міністерство освіти і науки України утворити Комісію для перевірки законності видання наказів щодо зарахування на юридичний факультет, магістратуру університету за 2014-2016 роки.

Ухвалою суду від 21 серпня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року в частині вимог щодо зобов`язання Міністерства освіти і науки України утворити комісію з перевірки законності видання наказів щодо на юридичний факультет, магістратуру університету за 2014-2016 роки та в цій частині направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, в іншій частині ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року залишено без змін.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

11 вересня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 33098 Міністерством освіти і науки України подано відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до змісту якого, у позовній заяві ОСОБА_1 не надає жодних пояснень, в чому саме полягає порушення його прав Міністерством, а також не наводить доказів, які б підтверджували, що Міністерством освіти і науки України вчинялись дії чи приймались будь - які рішення по відношенню до ОСОБА_1 , що можуть порушувати права та законні інтереси позивача або перешкоджати їх реалізації.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство освіти і науки України не має повноважень щодо утворення комісій з метою перевірки законності видання вищими навчальними закладами освіти наказів, в той час суб`єкт владних повноважень здійснює передбачені Законом України «Про вищу освіту» функції щодо державного нагляду (контролю), керуючись при цьому положеннями Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», зокрема, шляхом призначення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених цим Законом.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 має сумніви щодо законності прийняття громадянки ОСОБА_2 ( ОСОБА_5 ) до магістратури Київського національного університету імені Т. Шевченка, у зв`язку з чим вважає, що Міністерство освіти та науки України має утворити комісію для перевірки законності видання наказів щодо зарахування осіб на юридичний факультет, магістратуру університету за 2014-2016 роки.

Також з матеріалів справи вбачається, що із зазначеного питання донька позивача - ОСОБА_6 зверталася до Київського національного університету імені Т. Шевченка (а.с. 90), на що отримала відповідь від 15 березня 2018 року № 013/108, що ОСОБА_2 прийнята на навчання в аспірантуру університету відповідно до Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у вищих навчальних закладах (наукових установах), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року №261 та станом на час звернення ОСОБА_6 (13 березня 2018 року) університет не мав підстав для відрахування ОСОБА_2 з аспірантури.

Також, у листі від 15 березня 2018 року Київський національний університет імені Т. Шевченка повідомляє, що жодним нормативно-правовим актом у галузі освіти і науки не передбачено створення комісії для перевірки законності видання наказів щодо зарахування осіб на юридичний факультет, магістратуру університету.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 12 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі у редакції, чинній станом на момент звернення позивача до суду) управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється:

1) Кабінетом Міністрів України;

2) центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки;

3) галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти;

4) органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти;

5) Національною академією наук України та національними галузевими академіями наук;

6) засновниками закладів вищої освіти;

7) органами громадського самоврядування у сфері вищої освіти і науки;

8) Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти.

Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №630 (далі - Положення №630) Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Основними завданнями Міністерство освіти і науки України згідно Положення №630 є:

1) забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій;

2) забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Повноваження центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, яким є Міністерство освіти і науки України, визначені, окрім іншого і частиною першою статті 13 Закону України «Про вищу освіту».

Статтею 77 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що державний нагляд (контроль) за дотриманням закладами вищої освіти незалежно від форми власності та підпорядкування законодавства у сфері освіти і науки та стандартів освітньої діяльності здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері освіти шляхом здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів.

З викладеного вбачається, що серед інших повноважень, визначених статтею 13 Закону України «Про вищу освіту» та пунктом 4 Положення №630, Міністерство освіти і науки України, у тому числі, здійснює державний нагляд (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, до 21 травня 2017 року заходи державного нагляду здійснювалися Міністерством освіти і науки України із застосуванням Порядку здійснення державного контролю за діяльністю навчальних закладів, затвердженого наказом МОН № 34 від 25 січня 2008 року, яким, передбачався позаплановий державний контроль, зокрема, на підставі обґрунтованих належним чином звернень громадян щодо порушень у сфері освіти, проте після 21 травня 2017 року зазначений Порядок втратив чинність.

Надалі, при здійсненні повноважень щодо державного нагляду (контролю) Міністерство освіти і науки України керується положеннями Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», якими визначено, що заходи державного нагляду (контролю) - це планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Планові заходи здійснюються відповідно до затверджених річних планів, а позапланові - у тому числі на підставі звернень фізичних осіб про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності) (абз.4 частини першої статті 6 Закону).

При цьому, фізичні особи, які подали безпідставне звернення про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, несуть відповідальність, передбачену законом. Повторне проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) за тим самим фактом (фактами), що був (були) підставою для проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю), забороняється.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Одночасно, ст. 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Крім того, в ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та КАС України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, невід`ємним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Разом з тим, аналізуючи матеріали справи та зміст позовних та апеляційних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що Міністерством освіти і науки України не було вчинено жодних протиправних дій (бездіяльності) відносно позивача - ОСОБА_1 , позивачем належним чином не обґрунтовано в чому саме, в межах спірних правовідносин, полягає його порушене право Міністерством освіти і науки України.

Більше того, нормами чинного законодавства не передбачено ані права ані обов`язку Міністерства освіти і науки України створювати комісії для перевірки законності вчинення певних дій суб`єктами надання освітніх послуг.

Варто також наголосити, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Разом з тим, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, не вбачається ефективного способу захисту ймовірно порушеного права позивача.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

Н.П.Бужак

Повний текст виготовлено 17 вересня 2019 року.