Справа № 320/247/15-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 вересня 2019 рокуи
м. Київ
справа № 320/247/15-а
адміністративне провадження № К/9901/12128/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду :
Судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Кравчука В. М., Чиркіна С. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Садового І. В., суддів Сіпаки А. В., Сацького Р. В.) від 29 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Туркіної Л. П., суддів Дурасової Ю. В., Чередниченко В. Є.) від 05 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішень суб`єктів владних повноважень та стягнення коштів на відшкодування шкоди,
УСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якому з урахуванням уточнень просив:
- скасувати наказ Запорізького ОВК від 21 травня 2014 року № 152 про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, п. 16 протоколу засідання комісії Міноборони від 07 травня 2014 року № 1 у частині прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з інвалідності в сумі 2089,20грн.;
- стягнути з Міноборони України кошти в сумі 523 510,80 грн (273 510,80 грн матеріальної шкоди та 250 000грн моральної шкоди).
На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що відповідачі протиправно не виплатили йому одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII ) у редакції, чинній з 01 січня 2014 року.
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 29 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовив.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, у липні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року і прийняти нову постанову по суті позовних вимог.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_1 зазначив, що суди попередніх інстанцій порушили норми матеріального права та не дослідили всіх обставин справи. За позицією скаржника, правовідносини щодо виплати йому одноразової грошової допомоги повинні регулюватися Законом № 2011-XII у редакції, чинній з 01 січня 2014 року, оскільки станом на вказану дату така допомога йому виплачена не була.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22 вересня 2016 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) викладено в новій редакції.
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд.«Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 18 вересня 2019 року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.
У період з 07 серпня 1972 року по 31 січня 1995 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах.
На підставі наказу командувача Військово-повітряними силами України від 12 грудня 1994 року № 0335 позивач був звільнений з військової служби за станом здоров`я та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 1995 року № 19 з цієї ж дати виключений із списків особового складу частини.
З 10 жовтня 2011 року ОСОБА_1 установлена ІІ група інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду Запорізької обласної медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) від 10 жовтня 2011 року серії АД № 166818.
16 листопада 2011 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII.
21 листопада 2011 року ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомило ОСОБА_1 про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.
З матеріалів справи вбачається, що не погоджуючись з такою відмовою, ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку, і постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі № 815/7954/12 ІНФОРМАЦІЯ_4 зобов`язано скласти та спрямувати на адресу Міноборони висновок стосовно можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII, разом із документами, надання яких передбачено чинним законодавством України. Також зобов`язано Міноборони прийняти в місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Розмір одноразової грошової допомоги не був предметом дослідження під час розгляду цієї справи.
На виконання вказаного судового рішення Міноборони розрахувало розмір одноразової грошової допомоги на день звільнення позивача у сумі 2 089,20грн, і на підставі рішення Міністра оборони України, оформленого протоколом від 07 травня 2014 року № 1 (п. 16), та згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 травня 2014 року № 152 зазначені кошти були виплачені позивачу.
При проведенні розрахунку розміру виплаченої ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, Міноборони керувалося положеннями ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на момент отримання позивачем інвалідності), а також абз. 5 підп. 4 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі Порядок № 499), з урахуванням дати звільнення з військової служби з 31 січня 1995 року).
Не погоджуючись з розміром виплаченої одноразової грошової допомоги, а також вважаючи, що відповідач своїми протиправними діяли завдав йому матеріальну та моральну шкоду, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Судові рішення, ухвалені за результатом розгляду цього позову, є предметом касаційного перегляду в даній справі.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.
При ухваленні оскаржуваних рішень суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскаржуване рішення Міністра оборони України, оформлене протоколом від 07 травня 2014 року № 1 у частині призначення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги в разі інвалідності II групи в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного не день звільнення в сумі 2 089,20 грн, є правомірним та відповідає змісту рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі № 815/7954/12.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.
З матеріалів справи вбачається, що ІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 04 жовтня 2012 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року) було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Аналогічне правило закріплено й Порядком № 499, згідно з підп. 2 п. 2 якого військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 30-місячного грошового забезпечення інвалідам II групи.
Як убачається з матеріалів справи, одноразова грошова допомога була виплачена позивачу саме у розмірі, визначеному Порядком № 499.
Абзацом 5 підп. 4 п. 2 вищевказаного Порядку визначено, що при обчисленні одноразової грошової допомоги грошове забезпечення визначається, зокрема, для звільнених з військової служби на день звільнення, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
При цьому, за позицією позивача, Міноборони та ІНФОРМАЦІЯ_2 повинно було нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі

200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб відповідно до Закону № 2011-XII (у редакції, чинній з 01 січня 2014 року) та на підставі Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975).
Колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
При цьому, відповідно до п. 2 наведеного Порядку особам, які до набрання чинності цим Порядком, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяв на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Отже, на час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Закон № 2011-ХІІ у редакції, чинній з 01 січня 2007 року до 01 січня 2014 року та Порядком № 499.
Так, за приписами ч. 8 ст. 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України від 04 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» (далі Закон № 5040-VI).
Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 у справі № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, в силу приписів ст. 58 Конституції України ч. 8 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, внесена Законом № 5040-VI, набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 336/2660/17 (2-а/336/285/2017) .
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 , як інвалід ІІ групи внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, мав право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі

30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення позивача з військової служби.
При цьому, судами першої та апеляційної інстанції правильно вказано, що розмір зазначеної одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ураховуючи, що на день звільнення з військової служби (31 січня 1995 року) його оклад за військове звання становив 2484900 крб; посадовий оклад 2370500 крб; процентна надбавка за вислугу років 40%, що відповідно до Указу Президента України від 25 серпня 1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» становить 2 089, 08 грн.
Отже, рішення Міністра оборони України, оформлене протоколом від 07 травня 2014 року № 1, у частині призначення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності II групи у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного не день звільнення, у сумі 2 089,20грн, а також наказ Запорізького ОВК від 21 травня 2014 року № 152 про виплату вказаної допомоги, є законними та обґрунтованими.
Крім того, розглядаючи наведені позивачем аргументи, колегія суддів виходить з того, що всі доводи ОСОБА_1 , викладені в його касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої й апеляційної інстанцій, їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено. Висновки судів скаржник не спростував.
Відповідно до ч. 4 ст. 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Саприкіна
Судді
В. М. Кравчук
С. М. Чиркін