Справа № 820/7193/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2019 року

Київ

справа №820/7193/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2755/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013 (суддя Єгупенко В.В.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 (судді Любчич Л.В., Сіренко О.І., Спаскін О.А.)

у справі № 820/7193/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нертус Агро»

до Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нертус Агро» (далі - позивач, ТОВ «Нертус Агро») звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - відповідач, Індустріальна ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області), в якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.08.2013 № , № , № .

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивачем до перевірки не надано документів, які б підтверджували реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Фавіс», а саме: документів, які б підтверджували транспортування ТМЦ, осіб які приймали ТМЦ, актів прийому-передач тощо. Судами попередніх інстанцій враховано документи, які позивачем не було надано податковому органу під час проведення перевірки. Також, позивачем до складу витрат включалися суми по кредитним договорам, призначенням яких є погашення основної суми отриманої позики за іншою кредитною установою, що суперечить положенням підпункту 139.1.4 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Позивач в письмових запереченнях проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2018 касаційну скаргу разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 22.05.2013 по 28.05.2013, на підставі направлення від 30.03.2012 № 083109, наказу від 22.05.2013 № 1066, згідно статті 20, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, посадовими особами відповідача була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Нертус Агро» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з платником податків ТОВ «Фавіст» за період з 01.02.2012 по 30.10.2012, за результатами якої складено акт від 03.06.2013 № 2445/22.1-06/36627667 та встановлено порушення позивачем вимог пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого суб`єктом господарювання занижено податок на прибуток, що підлягає до сплати в бюджет на загальну суму 788 823 грн, в тому числі за 1 квартал 2012 року на суму 622 846 грн, за 2 квартал 2012 року на суму 165 977 грн; пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого перевіркою зменшено від`ємне значення у сумі 900 339 грн, встановлено заниження податку на додану вартість за лютий 2012 року у сумі 306 103 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 05.08.2013 прийнято податкові повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в сумі 1 183 234, 5 грн, в тому числі 788 823 грн - за основним платежем та 394 411,50 грн - за штрафними санкціями, № , яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 900 339 грн, № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 459 154, 50 грн, в тому числі 306 103 грн - за основним платежем та 153 051,5 - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Як вбачається з акта перевірки від 03.06.2013 № 2445/22.1-06/36627667 та доводів касаційної скарги, фактичною підставою для донарахування позивачу зазначених податкових зобов`язань слугували висновки перевіряючих про неправомірність формування позивачем складу витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським взаємовідносинам з ТОВ «Фавіст», які, за твердженнями відповідача, не спричиняють реального настання правових наслідків обумовлених ними. В основу таких висновків покладено акт від 31.01.2013 № 108/22.4-07/37658680 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання ТОВ «Фавіст» щодо підтвердження господарських відносин із ТОВ «Константа-Інкорпорейтед».

Суд першої інстанції, висновки якого підтримала колегія суддів апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується належним чином та в повному обсязі виконання укладених позивачем зі своїми контрагентами правочинів, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, враховуючи, що висновки викладені в акті податкової перевірки не узгоджуються з нормами матеріального права, не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, судами попередніх інстанцій вірно зазначено про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.

Згідно пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються з: - витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; - крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Отже, показники доходів та витрат безпосередньо впливають на об`єкт оподаткування.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку.

Також, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Отже, формування суб`єктом господарювання податкового кредиту та витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нертус Агро» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фавіст» (продавець) було укладено договір купівлі - продажу №14/02 від 14.02.2012 року відповідно до умов якого продавець зобов`язується передавати узгодженими партіями товар у власність покупця а покупець зобов`язується приймати та сплачувати за нього відповідну грошову суму. Найменування товару його кількість та ціна вказується в специфікаціях (видаткових накладних), які є невід`ємною частиною даного договору. Кількість товару відповідає сертифікату якості або іншому обов`язковому документу який вказаний в специфікації (накладній).

Факт передачі товарно - матеріальних цінностей підтверджується видатковими накладними до договору №14/02 від 14.02.2012, які підписані сторонами.

Право на віднесення сум до податкового кредиту підтверджено наявними у справі податковими накладними, виписаними ТОВ «Фавіст» на адресу позивача.

Виписками з банку наданими позивачем до суду, підтверджується перерахування коштів за отримання товаро - матеріальних цінностей.(а.с.129-133, т.1).

Між ТОВ «Фавіст» та ТОВ «Нертус Агро» 09.02.2012 року укладено договір № 09/02-1 про надання послуг та виконання робіт.

Сторонами до договору № 09/02 від 09.02.2012 року підписано специфікації.

Виконання робіт за договором № 09/02-1 від 09.02.2012 року підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи актами надання послуг які підписані сторонами.

Право на віднесення сум до податкового кредиту підтверджено наявними у справі податковими накладними, виписаними ТОВ «Фавіст» на адресу позивача.

Виписками з банку наданими позивачем до суду, підтверджується перерахування коштів за отримання товаро - матеріальних цінностей.

Право ТОВ «Нертус Агро» на здійснення робіт з пестицидами і агрохімікатами підтверджується наявними матеріалах справи допуском Державної Інспекції захисту рослин Харківської області, ліцензіями виданими Міністерством аграрної політики та продовольства України, паспортом виданим Міністерством аграрної політики України на виробництво та реалізацію насіння і садивного матеріалу, а також товариство відповідно до п.п. 3.2.1 договору №14/02 від 14.02.2012 року, має Сертифікати на насіння України.

Відповідно до договору № 01/2010-2 від 20.01.2010 року укладеного між ТОВ «Нертус Агро» (поклажедавець) та ТОВ «Харків Хімпром» (зберігач) від 20.01.2010 р., зберігач зобов`язується за плату зберігати товар наданий йому поклажедавцем, повернути його в збереженості а також виконувати завантажувально - розвантажувальні роботи, а поклажедавець зобов`язуться забрати товар у зберігача, та сплатити за зберігання та виконання робіт згідно умовам даного договору.

Тобто позивачем підтверджено факт наявності приміщення в якому зберігались товарно - матеріальні цінності.

Оприбуткування по складу підтверджується оборотно - сальдовими відомостями.

Подальша реалізація продукції яка була оброблена відповідно до договору № 09/02-1 від 09.02.2013 р., підтверджується видатковими накладними наявними в матеріалах справи.

Таким чином, в матеріалах справи в повному об`ємі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами. Зазначені документи, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Податковий орган в касаційній скарзі зазначає, що позивачем не було надано до перевірки первинних документів бухгалтерського обліку. Разом з тим, з акта перевірки вбачається, що такі документи досліджувалися податковим органом. Відсутність окремих документів не може свідчити про нереальність господарських операцій, якщо з інших документів можливо встановити зміст та обсяг господарських операцій.

Верховний Суд зазначає, що непідтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на порушення позивачем вимог підпункту 139.1.4 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України колегія суддів вважає неприйнятними та безпідставним, оскільки вказані порушення не були встановлені актом перевірки, а з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не вбачається, що такі слугували підставою для їх прийняття. Апеляційна скарга податкового органу також не містила посилань на такі порушення, а відтак вказані обставини судами попередніх інстанцій не досліджувалися.

Отже, фактичні обставини об`єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 343, 349, 350 , 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Індустріальної об`єднаної державної податкової інспекції міста Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.09.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 у справі № 820/7193/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко