Справа № 320/2875/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2875/19 Головуючий у 1-й інстанції: Панова Г.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича про визнання протиправними дій та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- визнати протиправними дії приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997;

- скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997, винесену приватним виконавцем Трофименком Михайлом Михайловичем.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 357/426/16-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним.

14.08.2007 між ВАТ «Універсал Банк» та фізичною особою ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 001-2900/756-0054, згідно з яким банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти - 48 674, 00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути кредит не пізніше 10 серпня 2037 року та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк сплатити підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Сторони передбачали, що у разі звільнення позичальника з роботи в банку процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних.

16.08.2007 укладено кредитний договір № 001-2902/756-0055, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 19 786, 00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 10 серпня 2027 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк - підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Також, сторони передбачали, що у разі звільнення позичальника ОСОБА_2 з роботи в банку, процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних .

За додатковими угодами між сторонами від 07.04.2014 сторони передбачали, що до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором від 14.08.2007 та від 16.08.2007 позичальник сплачує проценти за користування в розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк, зобов`язується сплатити проценти в розмірі 13,5% річних.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2016 первісний позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 14.08.2007 № 001-2900/756-0054, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 42374 швейцарських франків 53 сантими та заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2007 року № 001-2902/756-0055, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 14957 швейцарських франків 60 сантимів звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16 серпня 2007 року, а саме на:

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» №1019 від 19 листопада 1997 року.

Разом з тим, вказаним рішенням надано право ПАТ «Універсал Банк» провести публічні торги за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.11.2017 суд відмовив представнику ОСОБА_2 у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2016 року. Таким чином, вказане рішення набрало законної сили 14.11.2017.

05.03.2018 на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2016 видано виконавчий лист, в якому зазначено, що рішення набрало законної сили 27.12.2007, виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня вступу рішення в законну силу.

15.05.2019 акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулось із заявою від 14.05.2019 до приватного виконавця Трофименко М.М. про примусове виконання виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.03.2018 по справі № 357/426/16-ц та звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16.08.2017, де боржником являється, зокрема ОСОБА_1 .

16.05.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 59128997 по примусовому виконанню виконавчого листа № 357/426/16-ц, виданого 05.03.2018 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Того ж дня відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 59128997. Відповідно до цієї постанови відповідачем зазначено про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 148 922, 73 грн. (а.с.11-13).

Позивач вважає постанову відповідача про стягнення з боржника основної винагороди протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки відповідачем при винесенні постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 порушено вимоги положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку 643, то вона є протиправною та підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997, суд першої інстанції зазначив, що оскільки виконавче провадження № 59128997 було відкрито, то приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович мав право винести постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_2 основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997, так як, фактично, таке право визначене приписами ч. 7 ст. 31 Закону № 1403-VIII.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що постанова від 16.05.2019 про стягнення з боржника основної винагороди винесена приватним виконавцем правомірно, законно та на підставі норм чинного законодавства України, сума основної винагороди, стягнутої з боржника, визначена вірно, а тому підстави для скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 відсутні.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Закон № 1404-VIII визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 19 Закону №1404-VIII передбачено право вибору стягувача щодо пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною третьою статті 45 Закону №1404 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частинами 1-4 статті 31 Закону № 1403-VIII визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31 Закону № 1403-VIII).

Згідно з вимогами частини дев`ятої статті 31 Закону № 1403-VIII солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

На виконання статті 31 Закону № 1403 постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. (ч. 6 ст. 48 Закону № 1404-VIII).

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм, постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Отже, враховуючи те, що виконавче провадження № 59128997 було відкрито, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович мав право винести постанову про стягнення з боржника - ОСОБА_2 основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997, оскільки таке право визначене приписами частини сьомої статті 31 Закону № 1404-VIII.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 у виконавчому провадженні № 59128997 задоволенню не підлягають.

Разом з тим, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону №1403 та пункту 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

Також, чинним законодавством передбачена обов`язкова вимога до постанови про стягнення з боржника основної винагороди, а саме: вказана постанова повинна містити розрахунок та порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Колегія суддів звертає увагу, що в оскаржуваній постанові відповідач зазначив таку формулу розрахунку основної винагороди: основна сума заборгованості х 10 % = 148 922 грн. 73 коп.

Однак, у цій постанові відповідачем не зазначено вартість реалізації майна, з якої можна б було вирахувати основну винагороду виконавця, з урахуванням солідарної відповідальності всіх боржників, та не вказано розмір основної суми заборгованості у числовому значенні.

За таких обставин застосована формула не містить обов`язкового елементу - числового значення розміру основної суми заборгованості, отже є неконкретною і тому не може бути використана.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сума заборгованості у виконавчому листі визначена в іноземній валюті (а саме у 42 374 швейцарських франків 53 сантими + 14 957 швейцарських франків 60 сантимів = 57 332 швейцарських франка 13 сантима). Разом з тим, відповідачем не зазначено у спірній постанові яким чином він визначив цей її розмір у національній валюті України, за яким курсом Національного банку України.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стосується чотирьох боржників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Однак, відповідачем під час розрахунку суми основної винагороди у спірній постанові не вказано чи стосується вона щодо кожної із зазначених осіб, чи лише щодо позивача.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі № 357/426/16-ц Білоцерківський міськрайонний суд Київської області прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення публічних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до вимог статей 19, 57 № 1404-VIII сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо така вартість майна змінилася.

Відповідно до частини першої розділу ІХ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1301/29431, не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється організатором на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 Закону № 1404-VIII.

У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється організатором на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 Закон № 1404-VIII.

У той же час, частиною п`ятою статті 31 Закону України № 1403-VIII встановлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Тобто, законодавець передбачив можливість часткового стягнення суми заборгованості, від чого і поставив у залежність остаточну винагороду приватного виконавця.

Отже, фактичне виконання стягнення в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу майна (земельних ділянок) з публічних торгів може відбутися на суму, відмінну від тої, що визначена як початкова ціна, а відтак і розмір основної винагороди приватного виконавця може змінитися.

За таких обставин, оскільки відповідачем при винесенні постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 16.05.2019 порушено вимоги положень статті 31 Закону № 1403-VIII та пункту 19 Порядку 643, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо протиправності цієї постанови із наведених вище підстав, оскільки вона є необґрунтованою і не відповідає встановленим вимогам законодавства, а тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Стосовно посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Трофименка Михайла Михайловича залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І.