Справа № 160/3810/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2019 року м. Дніпросправа № 160/3810/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,

секретар судового засідання: Новошицька О.О.

за участю: представника відповідача: Кареніної Ганни Миколаївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 (головуючий суддя Ніколайчук С.В.)

в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень.

Позов обґрунтовано тим, що скасування відповідачем містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень за відсутності відповідного судового рішення грубо порушує право позивача на реалізацію своїх правомочностей користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 та власника нежитлової будівлі за вказаною адресою та створює перешкоди у здійснені законної процедури забудови вказаної ділянки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідачем не доведено, що оскаржуване рішення прийнято за наявності законних підстав, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав, що є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування та громадянами, тому наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень є неправомірним та підлягає скасуванню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилається на Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та зазначає, що скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється: за заявою замовника; головним інспектором будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам; за рішенням суду. Зазначає, що в конкретній справі підставою для надання містобудівних умов та обмежень щодо забудови вказаної земельної ділянки, стала постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2016 року та постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016 року по адміністративній справі №200/1438/16-а. постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року вказані судові рішення були скасовані, а задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Зазначає, що скасовуючи судові рішення Верховний Суд скасував підстави для видачі містобудівних умов і обмежень. Вказує, що процедура скасування містобудівних умов та обмежень, встановлена Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», не визначає обов`язку уповноваженого органу з питань містобудування та архітектури здійснювати додатково скасування наказу про надання містобудівних умов та обмежень. Тому наказ про скасування було прийнято у відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивачем до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що позивач є власником нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 . Вказана будівля розташована на земельній ділянці площею 0,0725га, кадастровий номер :03:328:0232ю цільове призначення земельної ділянки: землі громадської забудови. Код класифікації видів цільового призначення земель:03.15 (для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови). Зазначена земельна ділянка знаходиться в у користуванні позивача з 21.07.2015 року на підставі договору оренди. 23.11.2015 року позивач через Центр надання адміністративних послуг Дніпропетровської міської ради звернувся до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради із заявою про надання вихідних даних для проектування, а саме містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Позивачу було відмовлено в наданні вихідних даних для проектування, а саме містобудівних умов та обмежень на забудову зазначеної земельної ділянки. Позивач оскаржив цю відмову в судовому порядку. Саме з цього питання і прийнята постанова Верховного Суду від 24.01.2019 року, однак вказане рішення Верховного Суду від 24.01.2019 року не стосується даної справи, оскільки інші сторони та правовідносини у спорі.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача та позивач, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, розгляд справи просив відкласти. Однак розглядаючи клопотання про відкладення розгляду справи, яке було повторно подане після задоволення клопотання про відкладення справи, колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підстав для задоволення такого клопотання, та визнала його не обґрунтованим.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції при вирішенні клопотання про відкладення розгляду справи врахувала п. 2 ч. 3 ст. 205 КАС України, відповідно до якого: якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки, вирішила здійснювати апеляційний розгляд справи без участі позивача та його представника.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що На підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2010 року позивачу належить нежитлова будівля (літ Б-1, б1) в АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці 0,0704 га, загальнодержавний кадастровий номер :03:328:0011 та земельній ділянці 0,0004 га, загальнодержавний кадастровий номер :03:328:0202. Згідно з описом об`єкта це нежитлова будівля літ.Б-1, вхід в цокольний поверх літ.б1, загальною площею 274,7 кв.м.; ганок літ.б; загальна площа 274,7 кв.м.

Позивачем об`єднано земельні ділянки, а саме: земельну ділянку 0,0704 га, загальнодержавний кадастровий номер :03:328:0011 та земельну ділянку 0,0004 га, загальнодержавний кадастровий номер :03:328:0202 та присвоєно земельній ділянці площею 0,0725 га кадастровий номер :03:328:0232.

На підставі договору оренди землі від 21 липня 2015 року, укладеного між позивачем та міською радою, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш І.П., зареєстрованого в реєстрі за №657, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 21 липня 2015 року, зазначена земельна ділянка знаходиться у користуванні позивача.

23.11.2015 року позивач через Центр надання адміністративних послуг Дніпропетровської міської ради звернувся до Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради із заявою про надання вихідних даних для проектування, а саме містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Позивачу було відмовлено в наданні вихідних даних для проектування, а саме містобудівних умов та обмежень на забудову зазначеної земельної ділянки. Позивач оскаржив цю відмову в судовому порядку. Саме з цього питання і прийнята постанова Верховного Суду від 24.01.2019 року, водночас сторони та предмет позову у даній справі інші.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Вирішуючи питання про пов`язаність або тотожність справ (а саме даної справи та справи, що вирішена Постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року, справа №200/1438/16-а), колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити предмет даних справ та сторони у справі.

Так сторонами у справі що розглядається є позивачем ОСОБА_1 , а відповідачем Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради; предметом спору у даній справі є визнання протиправним та скасування наказу №52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень» (а.с. 12).

Натомість, предметом позову у справі №200/1438/16-а, яка вирішена Постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року є оскарження відмови Головного архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради в наданні вихідних даних для проектування (а.с. 91-104).

Отже предмети позову у справах різні, при цьому відповідачі у справі також інші. Таким чином, не можна покладатися на Постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №200/1438/16-а, як та таку, що створює преюдиційність щодо справи, що розглядається (№ 160/3810/19).

Після розгляду Верховним Судом справи № 200/1438/16-а (2а/200/157/16), Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради прийнято наказ № 52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та додатку до містобудівних умов та обмежень, в якому зазначено, що на виконання постанови Верховного Суду України від 24.01.2019 року у справі №200/1438/16-а (2а/200/157/16) за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016 року відповідно до Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, Порядку ведення реєстру містобудівних умов та обмежень, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 31.05.2017 року №135, вирішено:

- скасувати містобудівні умови та обмеження щодо реконструкції нежитлової будівлі під офісну будівлю з паркінгом по АДРЕСА_1 , від 24.06.2016 року № 4/16/418, містобудівні умови та обмеження щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_1 2 від 07.02.2018 року № 15/29-9, додаток від 19.02.2018 року № 15/29-13 до містобудівних умов та обмежень щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_1 від 07.02.2018 року № 15/29-9.

З такими діями відповідача позивач не погодився і оскаржив наказ №52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та додатку до містобудівних умов та обмежень, який і є предметом даного спору.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Закон України Про місцеве самоврядування в Україні 21 травня 1997 року № 280/97-ВР відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з пп. 9 п а ч. 1 Закону України Про місцеве самоврядування до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження, зокрема, надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудов и земельних ділянок.

Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Відповідно до статті 24 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Частинами 4 та 5 статті 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності також встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з положеннями статті 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

При цьому, згідно з ст. 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Частиною 8 ст.29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється:

1) за заявою замовника;

2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам;

3) за рішенням суду.

У разі скасування в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини справи, можна зробити висновок, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що з постанови Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 200/1438/16-а (2а/200/157/16) вбачається, що судом надано оцінку обставинам, які склались між позивачем та Головним архітектурно-планувальним управлінням Дніпропетровської міської ради, третя особа міська рада щодо відмови визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом) від 02 грудня 2015 року №10/10-1348; зобов`язання відповідача вчинити дії щодо розгляду пакету документів та видачі позивачу містобудівних умов та обмежень на забудову орендованої земельної ділянки кадастровий номер :03:328:0232, площею 0,0725 га по АДРЕСА_2 Ливарній, 2, м. АДРЕСА_1 , відповідно до норм містобудівного законодавства та затвердженої в установленому порядку містобудівної документації на місцевому рівні; визнання неправомірними дії відповідача щодо включення до електронної бази даних містобудівного кадастру інформації про червоні лінії та лінії регулювання забудови АДРЕСА_3 . Ливарної на ділянці від АДРЕСА_4 , які затверджені рішенням Міськради від 15 червня 2011 року №68/12; зобов`язання відповідача виключити з електронної бази даних містобудівного інформації про червоні лінії та лінії регулювання забудови АДРЕСА_3 . Ливарної на ділянці від АДРЕСА_4 , які затверджені рішенням міської ради від 15 червня 2011 року №68/12.

Тобто, у рішенні Верховного Суду надана правова оцінка містобудівним умовам та обмеженням на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_4 2 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом) від 02 грудня 2015 року №10/10-1348, які фактично не були надані позивачу для здійснення будівництва, та оскарженій позивачем відмові у їх ненаданні.

З цього ж рішення не вбачається, що при відмові у задоволенні позовних вимог у справі № 200/1438/16-а (2а/200/157/16), Верховним Судом було б зазначено про скасування всіх містобудівних вимог та обмежень, виданих позивачу стосовно реконструкції нежитлової будівлі під офісну будівлю з паркінгом по Ливарній, 2, а саме: від 24.06.2016 року №4/16/418, містобудівні умови та обмеження щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_4 2 від 07.02.2018 року №15/29-9, додаток від 19.02.2018 року №15/29-13 до містобудівних умов та обмежень щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_4 , 2 від 07.02.2018 року №15/29-9.

Будь-які інші рішення судів, якими б було скасовано зазначені вище містобудівні вимоги та обмеження (від 24.06.2016 року №4/16/418, від 07.02.2018 року №15/29-9, додаток від 19.02.2018 року №15/29-13, від 07.02.2018 року №15/29-9, що скасовані спірним наказом) та які могли бути підставою для прийняття рішення відповідачем про їх скасування матеріали справи не містять.

Заява замовника про скасування цих містобудівних умов та обмежень чи встановлені головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам також відсутні в матеріалах справи.

Таким чином, жодна з трьох підстав, передбачених ч.8 ст. 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, які дають можливість суб`єкту владних повноважень прийняти рішення про скасування містобудівних умов та обмежень не мала місця в даному випадку.

Даючи оцінку даним правовідносинам та, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що абзацом 1 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року N 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року N 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). В абзаці п`ятому вказаного рішення Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Пунктом 1 резолютивної частини вищевказаного рішенням передбачено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 зробив висновок, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на зазначені висновки Конституційного Суду України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що містобудівні умови та обмеження щодо реконструкції нежитлової будівлі з паркінгом по АДРЕСА_3 . Ливарній АДРЕСА_5 2 є актом одноразового застосування та спрямоване на обмежене коло осіб і після реалізації вичерпує свою дію.

В контексті наведених правових висновків Конституційного Суду України доречними є твердження позивача, що на підставі скасованих спірним наказом містобудівних умов та обмеження стосовно реконструкції нежитлової будівлі з паркінгом по АДРЕСА_4 2 у позивача виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо безпосередньої його реалізації, а відповідач не надав доказів того, що суб`єкти цих правовідносин не заперечують проти їх зміни чи скасування.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006року).

Так, у розумінні ст. 1 Першого Протоколу Конвенції в зміст поняття майно до об`єктів і власності відноситься правомірні очікування/законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу. Наявність в особи заснованих на обіцянках влади очікувань (джерело яких владні діяння й рішення) свідчить про взаємодію влади з особою, а тому для забезпечення якості влади (управління) необхідно, щоб відповідні очікування були предметом ефективного правового, в тому числі судового захисту.

У справі Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії Європейський суд з прав людини постановив, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач довів свої вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій та рішень.

Суб`єкт владних повноважень в демократичному суспільстві, не може діяти непослідовно, оскільки така непослідовність в діях викривляє європейські стандарти та підходи до прав людини, порушує принцип верховенства права та демократичні засади.

Нагальним прикладом послідовності дій суб`єкта владних повноважень слугує справа ЄСПЛ «Рисовський проти України» (2011 року). В цій справі зазначено принцип «належного урядування», зокрема цей принцип передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідач, приймаючи наказ №52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень, на думку колегії суддів апеляційної інстанції діяв не послідовно, чим порушив принцип «належного урядування», порушив принцип пропорційності можливого втручання в права позивача, та, зокрема, і принцип верховенства права, що негативно вплинуло не тільки на права позивача, а й на демократичні засади Української держави.

З огляду на викладене, відповідачем не доведено, що оскаржуване рішення прийнято за наявності законних підстав, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №52 від 28.02.2019 року Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень є неправомірним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

З огляду на результати розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 11.09.2019 та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 11.09.2019.

Повний текст постанови виготовлено 18.09.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко