Справа № 640/9739/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2019 року № 640/9739/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві,

Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач 1), адреса: 04655, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ідентифікаційний код 39439980, Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач 2), адреса: 03056, місто Київ, вулиця Політехнічна, будинок 5а, ідентифікаційний код 39561761 в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 8456-1305 від 30.12.2016р.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 8457-1305 від 30.12.2016р.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 8459-1305 від 30.12.2016р.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 61536-1305-2659 від 20 квітня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 61534-1305-2659 від 20.04.2018р.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 61533-1305-2659 від 20.04.2018р.

(надалі - ППР, ППР № 8456-1305, ППР № 8457-1305, ППР № 8459-1305, ППР № 61536-1305-2659, ППР № 61534-1305-2659, ППР № 61533-1305-2659).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Позивач вважає свої права порушеними, а ППР протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

У своїх відзивах на позовну заяву відповідач 1 та відповідач 2 із позовними вимогами не погоджуються, вважають їх необґрунтованими та безпідставними і просять у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивачу на праві приватної власності належать наступні нежитлові приміщення:

-адреса: АДРЕСА_3 , правова підстава права власності: договір дарування ? частини нежилого приміщення від 14.12.2006р., площа приміщення: 163,05 кв.м., площа земельної ділянки: 209,01 кв.м.;

-адреса: АДРЕСА_4 , правова підстава права власності: договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 1-10 (групи приміщень № 21) (в літ.А) від 05.03.2007р., площа приміщення: 136,6 кв.м., площа земельної ділянки: 157,78 кв.м.;

-адреса: АДРЕСА_5 , правова підстава права власності: договір дарування ? частини нежилого приміщення від 07.08.1998р., площа приміщення: 40,7 кв.м., площа земельної ділянки: 34,67 кв.м.

Протягом 2017-2018р.р. позивач отримав ППР про визначення податкового зобов`язання за земельним податком з фізичних осіб згідно п.п. 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 та ст. 286 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) за 2016-2018р.р.

Позивач здійснив оплату земельного податку в сумах, передбачених ППР:

-ППР № 8456-1305 - дата здійснення оплати 19.01.2017р. в сумі 9, 967,96 грн.;

-ППР №м8457-1305 - дата здійснення платежів: 31.01.2017р. в сумі 10 000,00 грн., 13.02.2017р. в сумі 10 000,00 грн., 14.02.2017р. в сумі 8 787,48, загалом сплачено 28 787, 48 грн.;

-ППР № 8459-1305 - дата здійснення платежів: 21.02.2017р. в сумі 21 463,2- грн., 02.03.2017р. в сумі 10 000,00 грн., 03.03.2017р. в сумі 5 022,65 грн., загалом сплачено 36 485, 85 грн.;

-ППР № 61536-1305-2659 - дата здійснення платежу: 11.07.2018р. в сумі 10 452,70 грн.;

-ППР № 61534-1305-2659 - дата здійснення платежу: 11.07.2018р. в сумі 8 137, 26 грн.;

-ППР № 61533-1305-2659 - дата здійснення платежу: 11.07.2018р. в сумі 2 817, 53 грн.

Позивач вважає сплачені суми помилковими, оскільки є підстави для скасування ПП, які були прийняті на його думку незаконно, у зв`язку із чим цим позивач направив на адресу відповідача 1 заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань № 21-03/2019 від 21.03.2019р., у задоволенні якої відповідачем 1 було відмовлено.

У зв`язку із зазначеною відмовою, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідач 1 сформував ППР із якими позивач не погоджується, у зв`язку із чим оскаржив їх до суду.

В позовній заяві позивач зазначає, що він не є суб`єктом оподаткування земельним податком, оскільки права на земельні ділянки не оформлені на жодну особу.

Свою позицію позивач обґрунтовує наступним.

Відповідно до ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користування; земельні частки (паї), що перебувають у власності. Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1. статті 14 ПК України встановлено, що землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти на нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ст. 382 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) усі власники квартир та нежилих приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будинкові споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку , розташовані на при будинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його при будинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Тобто, позивач вважає, що права на земельну ділянку під багатоквартирним будинком та при будинкову територію виникають у всіх співвласників (власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку) з моменту державної реєстрації таких прав на земельну ділянку під чим багатоквартирним будинком та відповідну при будинкову територію у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом.

Крім цього, позивач зазначає, що платниками земельного податку за земельні ділянки під багатоквартирними житловими будинками є або (1) підприємства, установи і організації, які здійснюють управління цими будинками і яким земельні ділянки під таким будинком та при будинкова територія надані у постійне користування, або (2) співвласники багатоквартирного будинку, яким земельні ділянки під таким будинком та при будинкова територія надані у власність або у постійне користування.

Зазначену позицію позивач обґрунтовує наступним.

Наказом Міністерства фінансів України від 06.07.2018 р. № 602 затверджено Узагальнюючу податкову консультацію щодо справляння плати за землю у разі оренди площі багатоквартирного будинку. У цьому Наказі зазначено, що відповідно до ч.ч. 1,2 статті 42 ЗК України:

1) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та при будинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками;

2) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та при будинкові території, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (наразі не затверджено).

Також позивач стверджує, що власник нерухомого майна в багатоквартирному будинку, має нарівні з іншими співвласниками нести витрати на утримання будинку пропорційно до своєї частини майна, які можуть включати також передбачену законодавством плату за землю щодо земельної ділянки під таким будинком та при будинкової територією При цьому безпосереднім платником плати за землю виступає особа, щодо якої здійснено реєстрацію державних прав на земельну ділянку під будинком та при будинкову територію (установа або організація, які здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення власників).

В обґрунтування цієї позиції позивач наводить наступне:

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України). При цьому, земельна ділянка має бути індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, якому властиві такі характеристики, як площа, межі, ідентифікатор у Державному земельному кадастрі тощо. Відповідно до п.5. ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015р. № 417-VIIIспіввласник багатоквартирного будинку - це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є серед іншого права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його при будинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

На виконання вимог ухвали суду від 07.06.2019р. відповідач 1 та відповідач 2 подали до суду відзиви на позовну заяву, в яких щодо наявності у позивача обов`язку сплати земельного податку висловили спільну позицію і зазначили наступне.

Згідно вимог ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 269, 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об`єктом оподаткування - земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно ст. 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Підпунктом 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що земельний податок - обов`язків платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (піїв), а також постійних землекористувачів.

Обов`язок зі сплати земельного податку виникає з моменту набуття права власності (користування) відповідною земельною ділянкою.

Відповідно до пп.14.1.147 п. 14.1. ст. 14 ПК України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до вимог п.286.5. ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення - рішення про внесення податку за формою, встановленою в порядку, визначеному ст. 58 ПК України.

Згідно з п.287.8. ст. ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (її частинами) з урахуванням пропорційної частки при будинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З урахуванням викладеного, у разі придбання будівлі або споруди на підставі цивільно-правової угоди, фізична особа (фізична особа - підприємець) повинна з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно сплачувати земельний податок на загальних підставах за земельну ділянку, на якій розташована така будівля (споруда, її частина), з урахуванням площі при будинкової території.

Згідно з п.287.1. п. 287.6. ст. 287, пп.. 269.1.2. п. 269 .1 ст. 269 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою; платниками плати за землю являються землекористувачі земельних ділянок.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, ППР є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до ст. 270 ПК України, об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому, положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно п. 287.8 ст. 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 ПК України, на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Приписи п. 286.1 ст. 286 ПК України визначають, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В абз. 1 п. 286.5 ст. 286 ПК України закріплено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

Згідно пп.пп. 14.1.42, 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу).

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому ЗК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Згідно з ст.ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у ст. 377 ЦК України.

При цьому, відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За результатами аналізу наведених вище правових норм суд приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідач оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нарахував земельний податок, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція підтримується Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 року у справі №826/12388/13-а, від 24.11.2015 року у справі №826/14303/13-а та від 02.12.2015 року у справі №826/3130/15.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про наявність у податкового органу правових підстав для нарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб.

Разом з тим, суд звертає увагу, що, як вже було зазначено раніше, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п. 271.1 ст. 271 ПК України). При цьому підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру визначений в ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр", згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;

- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);

- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування, нотаріусом та посвідчується його печаткою.

Згідно пп. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Згідно матеріалів справи, з приводу нарахування земельного податку, адвокат позивача Борисенко Т.Є. направив відповідачу 1 адвокатський запит № 19-02/2019 від 19.02.2019р. У відповідь на запит отримано відповідь та копії документів на підтвердження зазначених у відповіді відомостей. Серед наданих відповідачем 1 документів наявний витяг з бази даних «Кадастр» по юридичним особам на 31.05.2018р. (ділянки, право користування по яких не оформлено) та витяги з технічної документації № Ю-21127/208, № Ю-21125/2008 та № Ю -21126/2008.

Також адвокатом позивача направлено до Київської міської ради адвокатські запити № 01-04/2019-1 та № 01-04/2019-2 від 01.04.2019р. щодо надання інформації про земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 , за користування якими позивач на вимогу відповідача сплатив земельний податок за 2016 та 2018роки.

У відповідь на зазначені адвокатські запити надійшов лист Департаменту земельних ресурсів № 0570202/2-6875 від 05.04.2019р., в якому зазначено, що земельні ділянки за адресами АДРЕСА_3, АДРЕСА_5 за даними міського земельного кадастру не обліковуються, що у Департаменті відсутня відповідна землевпорядна документація щодо визначення меж при будинкової території на АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 .

Зі змісту зазначених відповідей вбачається наступне.

Права на земельні ділянки під багатоквартирними будинками за адресами АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5 не оформлені та не зареєстровані, що підтверджується матеріалами, надісланими відповідачем 1 у відповіді на адвокатський запит, зокрема, додатком 1 (витягом з бази даних «Кадастр» по юридичних особах на 31.05.2018р. в якому зазначено, що за ділянками, зазначеними в цьому документі, право користування не оформлено, а також відомостями, зазначеними у відповіді Департаменту земельних ресурсів від 05.04.2019р. на адвокатський запит. Щодо ділянок по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 інформація та облік відсутні взагалі. Однак зазначено, що ділянка за кодом 91:019: 0007 (за адресою АДРЕСА_6 обліковується за комунальним підприємством - управлінням житлового господарства Шевченківського району, а ділянка за кодом 91:031:0017 за адресою АДРЕСА_7, АДРЕСА_8 - за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва. При цьому відповідне рішення щодо передачі (надання) вказаних земельних ділянок фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада не приймала.

При цьому, відповідачем 1 та відповідачем 2, в порушення вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, не надано суду документи, які посвідчують прав власності/користування земельною ділянкою за якою відносно позивача прийняті оскаржувані ППР.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем 1 та відповідачем 2 як суб`єктами владних повноважень, які заперечують проти задоволення позову, не було виконано обов`язок щодо подання детального, розгорнутого, викладеного у хронологічній послідовності розрахунку податкового зобов`язання, що зазначені в оскаржуваних ППР, а також не надано дані державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, що розташована під приміщеннями, які перебувають у власності позивача. Отже, податковий орган як суб`єкт владних повноважень не забезпечив виконання передбаченого процесуальним законом обов`язку доказування правомірності своїх дій та рішень у випадку заперечення проти позову.

За таких обставин суд погоджується із доводами позивача про те, що відповідачем не обґрунтовано розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваних ППР.

Аналогічна позиція підтримується Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах від 01.02.2017 року у справі №К/800/4499/14, від 21.02.2017 року у справі №/800/1752/14

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятих ними оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відтак, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано належних доказів, які стали підставою для прийняття ППР № 8456-1305, ППР № 8457-1305, ППР № 8459-1305, ППР № 61536-1305-2659, ППР № 61534-1305-2659, ППР № 61533-1305-2659.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Внаслідок викладеного, суд дійшов висновку, що посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято оскаржувані ППР № 8456-1305, ППР № 8457-1305, ППР № 8459-1305, ППР № 61536-1305-2659, ППР № 61534-1305-2659, ППР № 61533-1305-2659 не в межах приписів, встановлених чинним податковим законодавством, а тому вони є протиправними, та такими, що підлягають скасуванню.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 1 921,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення - рішення: № 8456-1305 від 30.12.2016р., № 8457-1305 від 30.12.2016р., № 8459-1305 від 30.12.2016р., № 61536-1305-2659 від 20.04.2018 р., № 61534-1305-2659 від 20.04.2018 р., № 61533-1305-2659 від 20.04.2018р.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер олікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 966,50 грн. (дев`ятсот шістдесят шість гривень 50 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ідентифікаційний код 39439980) та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 966,50 грн. (дев`ятсот шістдесят шість гривень 50 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 03056, місто Київ, вулиця Політехнічна, будинок 5а, ідентифікаційний код 39561761).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова