Справа № 620/1025/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1025/19 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Літвіної Н.М.,

Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України в якому просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не розгляду та повернення без реалізації його заяви про встановлення статусу учасника бойових дій;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути його заяву від 28.02.2019 про встановлення статусу учасника бойових дій та прийняти рішення про встановлення статусу учасника бойових дій.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Збройні Сили України створено з військових формувань дислокованих на території України. Збройні сили України не є правонаступником Збройних Сил СРСР, а тим більше правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР.

З огляду на зазначене, апелянт вказує, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у даній справі. В даному випадку, на переконання апелянта, позивач повинен був звернутись для вирішення відповідного питання до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Разом з цим, відповідач також звертає увагу суду, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Наведені обставини на думку апелянта свідчать, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Позивачем у свою чергу було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній вказує, що доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянтом було також подано до суду пояснення до апеляційної скарги у яких останній зазначає, що позивач проходив строкову військову службу у військовій частині прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР та не являвся військовослужбовцем Збройних Сил, а отже вирішення його питання щодо встановлення статусу учасника бойових дій не належить до компетенції комісії Міністерства оборони України.

Відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи до суду не надходило.

У судове засідання учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд даної справи у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.02.2019 позивач звернувся через Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки до Комісії Міністерства оборони України з заявою про встановлення йому статусу учасника бойових дій до якої додав, зокрема, довідку Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 31.01.2019 №21/59/С-27 та пояснення свідків, про те, що під час проходження військової служби він приймав участь у забезпеченні бойової діяльності на території Афганістану.

06.03.2019 за вих. №5/1022с Чернігівським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки заява з доданими документами була направлена на адресу Комісії Міністерства оборони України.

При цьому, 29.03.2019 за вих. №5/1407с Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив позивача про те, що відповідно до листа Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 20.03.2019 №226/1316 заява про встановлення статусу учасника бойових дій повернута без реалізації, оскільки позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР. Одночасно запропоновано позивачу звернутися до Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду його заяви по суті протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у питаннях соціального захисту військовослужбовці прикордонних військ колишнього СРСР (у даному випадку Прикордонних військ КДБ СРСР) прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України. Отже, оскільки в даному випадку саме на Міністерство оборони покладено обов`язок з розгляду питань пов`язаних з визнанням учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил України, Чернігівський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду та повернення без реалізації заяви про встановлення статусу учасника бойових дій є протиправною. Крім того, судом також було враховано, що на сьогоднішній час жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Таким чином, з метою врегулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції вирішив зобов`язати Міністерство оборони України розглянути заяву позивача від 28.02.2019 про встановлення статусу учасника бойових дій та прийняти рішення з урахуванням висновків, наведених в даному рішенні суду, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи питання чи дотримано відповідачем вимоги вказаної норми Закону, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно ст. 4 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" від 12 жовтня 1967 року (чинного на момент проходження служби позивачем), Збройні Сили СРСР складаються з Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, прикордонних та внутрішніх військ.

Статтею 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього СРСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Постанова №63) до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території відноситься Афганістан, під час бойових дій якому надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, у період з квітня 1978 року по грудень 1989 року.

Пунктом 10 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.05.2015 № 200 (далі Положення № 200) встановлено, що на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі ЗС та Державної спеціальної служби транспорту (які набули право на отримання статусу під час проходження військової служби у Збройних Силах та Державній спеціальній службі транспорту), колишніх партизанів та підпільників,- за місцем їх реєстрації (перебування на військовому обліку).

Згідно з приписами п.11 Положення № 200, комісія зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; реєструвати заяви в спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії; розглядати внесені на розгляд заяви та інші документи в місячний строк з дня їх отримання; робити запити до відповідних архівних установ (за потреби), про що повідомляти заявника; заслуховувати пояснення осіб, які подали заяви, свідків, представників організацій, установ та громадських організацій ветеранів, досліджувати інші докази особистої участі заявника в бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (сил) або розмінуванні (траленні бойових мін); доводити рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві, до відома громадянина в письмовій формі, а також роз`яснювати порядок його оскарження; розглядати документи стосовно надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, а в разі відсутності підстав, які підтверджуються документами, повертати їх до військових частин (органів, підрозділів), установ, закладів з метою подальшого доопрацювання.

Водночас, як встановлено судом, підставою для відмови позивачу у розгляді його звернення стало те, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в прикордонних військах, у зв`язку з чим йому потрібно звертатись з порушеним питанням до Адміністрації державної прикордонної служби України.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність вказаного рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на наступне.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Постанова №393) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, законодавцем передбачено прирівняння військовослужбовців Радянської Армії та прикордонних військ колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

При цьому, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що учасниками бойових дій є військовослужбовці прикордонних військ, Збройний Сил СРСР, які брали участь в бойових діях на території інших держав.

У свою чергу, доводи апелянта про те, що прикордонні війська, не входять до складу Збройних Сил України та Збройні Сили України не є правонаступником колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу, службу в якому проходив позивач судова колегія не приймає, зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21 березня 1989 року №10224-ХІ "Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ" - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

Згідно з положеннями п.п.1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про військові формування на Україні", було вирішено підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Стаття 4 Закону України "Про правонаступництво України" встановлює, що органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української PCP, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

У свою чергу, згідно з приписами п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 січня 1992 року № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України" з наступними змінами - Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Тобто, Державний комітет у справах охорони державного кордону України (нині - АДПС України) у 1992 році став правонаступником лише тієї частини прикордонних військ КДБ СРСР, що базувалась на території України, а саме Західного прикордонного округу КДБ СРСР. Натомість, як правильно вказав суд першої інстанції, на сьогоднішній час жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Позивач же проходив службу в колишньому Управлінні військ Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, до якого Державний комітет у справах охорони державного кордону України не мав і не міг мати жодного відношення.

Таким чином, Збройні Сили України є правонаступником колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу.

Аналогічна правова позиція щодо правонаступництва колишнього Управління військ Середньоазіатського прикордонного округу, викладена в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №754/5986/16-а (№К/9901/22665/18).

Разом з тим, судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на те, що питання про надання позивачу статусу учасника бойових дій не входять до повноважень комісії МОВК, виходячи з наступного.

Відповідно п.10 Положення № 200 вирішення питань про визнання учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил покладається на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів.

Так, відповідно п.1 Постанови № 393, позивач є військовослужбовцем Збройних Сил СРСР, яких у свою чергу прирівняно до військовослужбовців Збройних Сил України.

Таким чином, оскільки позивач проходив службу саме у Збройних Силах СРСР, правонаступником яких в подальшому стали Збройні Сили України, а тому судова колегія вважає, саме до повноважень МОВК належить вирішення питань про визнання позивача учасником бойових.

Отже, в даному випадку, оскільки саме на Міністерство оборони покладено обов`язок з розгляду питань пов`язаних з визнанням учасниками бойових дій військовослужбовців Збройних Сил України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо не розгляду та повернення без реалізації заяви ОСОБА_1 про встановлення статусу учасника бойових дій є протиправною та з метою належного захисту прав позивача вважає правомірним зобов`язання Міністерства оборони України розглянути заяву позивача від 28.02.2019 про встановлення статусу учасника бойових дій та прийняти рішення з урахуванням висновків, наведених в даному рішенні суду.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, то суд першої інстанції правильно зазначив, що чинним законодавством не встановлено граничний строк для реалізації права військовослужбовця по встановленню статусу учасника бойових дій. В той же час, предметом даного позову, є протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду заяви позивача від 28 лютого 2019 року, а отже саме з вказаної дати необхідно відраховувати початок перебігу строку для зверенння до суду, який позивачем пропущений не був.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з цим, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність дій Міністерства оборони України, а також прийнятих ним рішень у межах спірних правовідносинах, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Літвіна

І.О. Лічевецький