Справа № 420/1947/19
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1947/19
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчука В.О.

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року прийнятого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (суддя:Завальнюк І.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач/скаржник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 79-19 від 25 лютого 2019 року;

- зобов`язати відповідача поновити позивачу статус біженця.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 25 лютого 2019 року ДМС України винесено рішення №79-19 про втрату позивачем статусу біженця, у зв`язку з тим, що він не може відмовитися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує. Позивач вважає зазначене рішення необґрунтованим, оскільки при його прийнятті відповідачем не враховано поточну ситуацію по країні його громадянської належності - Республіки Того, де йому загрожує небезпека.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

При цьому, скаржник зазначає, що вимоги відповідача були побудовані на законах, які стосуються іноземних громадян, які вперше звертаються до Державної міграційної служби України для надання їм статусу біженця, що не жодним чином не стосується позивача, оскільки йому вже було продовжено термін дії статусу біженця.

На теперішній час у позивача наявний оригінал посвідчення біженця (копія посвідчення мається в матеріалах особової справи стор. 30-31), з продовженим терміном дії посвідчення строком до 18 листопада 2023 року. На теперішній час посвідчення є дійсним та не анульованим. Крім того в матеріалах особової справи позивача є наказ № 212 від 06 листопада 2018 року (стор. 32) про продовження терміну дії посвідчення біженця, за підписом заступника начальника Головного управління- начальник управління А.В. Максименко.

Позивач звернувся до ДМС України з приводу отримання довідки для подачі документів на отримання громадянства України. Також попередньо він звертався до ДМС України з метою отримання проїзного документу для виїзду за кордон. Тільки після цих дій ДМС розпочало процедуру про втрату статусу біженця, цей факт став відомий позивачу тільки в 2019 році (в матеріалах справи є лист ДМС від 12 лютого 2019 року).

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вибув з Того 20 квітня 2009 року мотоциклом нелегально до Гани, звідки 05 травня 2009 року вибув повітряним шляхом, авіарейсом Аккра-Дубаї-Москва. На території Російської Федерації позивач перебував приблизно 4 місяці, після чого вибув у напрямку кордону з Україною. Позивач перетнув кордон з Україною нелегально, поза пунктом пропуску 19 вересня 2009 року.

25 вересня 2009 року ОСОБА_1 вперше звернувся за наданням міжнародного захисту до Управління міграційної служби в Одеській області, вказавши в якості причин звернення за міжнародним захистом - переслідування з боку правоохоронних структур в країні походження у зв`язку з прийняттям позивачем участі у військовому перевороті.

Наказом Управління міграційної служби в Одеській області Уро ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку (справа 2а-515/10/1570), в результаті чого рішення Управління міграційної служби в Одеській області залишено без змін.

04 січня 2012 року ОСОБА_1 повторно звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, є громадянином Того, уродженцем м. Бафіло, за національністю тоголезець, етнічна група куту кулі, за віросповіданням мусульманин; має незакінчену початкову освіту 6 класів; одружений на громадянці Того ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виховує двох спільних синів та дві доньки.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, повідомив про побоювання за власне життя внаслідок переслідувань з боку влади країни, у зв`язку з політичною діяльністю особи,саме членством у опозиційній партії «Union Des Forces De Changement» (UFC). Позивач також повідомив, що 06 квітня 2009 році у м. Ломе відбувся мітинг проти діючої влади. Демонстрацію було розігнано представниками поліції із застосуванням фізичної сили. Після вказаного заходу, позивачу стало відомо про випадки вбивства членів партії UFDG, членом якої він був.

Рішенням ДМС України від 18 листопада 2013 року № 671-13 ОСОБА_1 було визнано біженцем відповідно до пункту 1 частини 1ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особу, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань ознакою політичних переконань.

Головним управлінням ДМС України в Одеській області ініційовано процедуру втрати Уро ОСОБА_2 статусу біженця за результатами перевірки обставин та інформації по країні походження, на підставі яких особу було визнано біженцем шляхом направлення до центрального органу міграційної служби подання від 13 грудня 2018 року.

Листом ГУ ДМС України в Одеській області від 30 січня 2018 року № 5/1-104 позивачу повідомлено про початок процедури втрати ним статусу біженця; викликано на співбесіду на 14 лютого 2018 року.

25 лютого 2019 року Державною міграційною службою України винесено рішення №79-19 про втрату позивачем статусу біженця, у зв`язку з тим, що він не може відмовитися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує.

23 березня 2019 року позивач отримав від Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повідомлення від 14 березня 2019 року № 67 про втрату статусу біженця, та, не погодившись із рішенням ДМС України про втрату ним статусу біженця, звернувся за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Не погоджуючись з викладеним ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що за обставин справи позивачем не наведено достатніх обґрунтувань щодо власних побоювань за свою небезпеку у Республіці Того після подій, з яких минуло десять років, та які були покладені в основу його звернення за міжнародним захистом.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту КАС України), Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VIвід 08 липня 2011 року.

Джерела права й акти їх застосування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Пунктом 6 ч. 1ст. 11 Закону закріплено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно ч. 8 вказаної статті уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно ч. 9 ст. 11 Закону у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 14 статті 11 Закону на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у відповідності до частини 16 статті 11 Закону, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

Частиною 18 статті 11 вказаного Закону встановлено, що у разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи статусу додаткового захисту або скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи посвідчення біженця чи посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає їх недійсними та повертає особі національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), що перебувають на зберіганні.

Наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно з п.7.1, 7.2 Правил № 649 Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є: а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п`ятій статті 12 Закону; б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту; в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту; г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Згідно п.7.4 Правил № 649 у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов`язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Пунктом 7.7 Правил № 649 визначено, що за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень: а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту; б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту; в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.7.11 Правил № 649 у разі використання особою права на оскарження рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

Оцінка суду.

З огляду на матеріали справи підставою для втрати статусу біженця ОСОБА_1 слугувала проведена із позивачем співбесіда 17 січня 2018 року та 14 лютого 2018 року з метою аналізу та з`ясування усіх обставин під час чергового звернення особи до ГУ ДМС України в Одеській області у зв`язку з отриманням довідки про облік.

В ході вказаних співбесід позивач не зміг навести достатні обґрунтування щодо неможливості повернення до країни громадянського походження Республіки Того.

Так, під час співбесіди 17 січня 2018 року позивач зазначив, що з 2005 року був членом опозиційної політичної партії UFC (Union Des Forces De Changement), займався активною політичною діяльністю, зокрема був агітатором та розповсюджував інформацію про партію в районі Бланкоме. Позивач повідомив, що на момент проведення співбесіди від 17 січня 2018 року політична партія «Union Des Forces De Changement», членом якої він був, припинила своє існування та повернення до країни громадянської належності неможливе у зв`язку з переслідуванням усіх членів партії UFC з боку діючої влади. Також позивач повідомив, що не володіє інформацією про соціально-політичну ситуацію в країні громадянського походження.

Однак, дослідивши матеріали справи колегія суддів зазначає, що вищезазначені твердження позивача спростовується актуальною інформацією по країні походження, відповідно до якої політична партія «Union Des Forces De Changement» існує станом на теперішній час, її лідером залишається Гілхріст Олімпіо, син першого президента Того. Партія UFC приймала участь в президентських та парламентських виборах в 2018 році (джерело - https://www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/Politique/L-UFC-espere-obtenir-65-sieges).

Члени партії Union Des Forces De ОСОБА_4 мають посади у парламенті країни та не мали наміру їх залишати під час наступних виборів президента країни, які відбулись 20 грудня 2018 року (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les-rubriques/In-English/UFC-to-take-seats-in-Parliament).

Крім того, члени партії UFC обіймають посади міністрів та не зазнають будь-яких переслідувань, зазначена політична сила є партнером діючого президента країни ОСОБА_5 (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les- ІНФОРМАЦІЯ_3 /Politique/Entre-1-UFC-et-le-gouvernement-le-partenariat-se-poursuit).

Лідер партії UFC Гілхріста Олімпіо (засновник партії та керівник з моменту заснування по теперішній час) в жовтні 2017 року виступив з заявою проти дострокових виборів президента країни, тим саме підтвердивши підтримку діючого президента Того ОСОБА_5 (джерело - https: //www. ІНФОРМАЦІЯ_4 .com/Toutes-les- АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 /L-UFC-prone-la-sagesse).

В 2010 році було підписано меморандум між політичною партією UFC та провладною політичною силою країни, що сприяло відновленню економіки та держави в цілому (джерело - https: //www.republicoftogo.com/Toutes-les- АДРЕСА_1 / Politique/L-UFC-prone-la-sagesse).

В лютому 2017 року ОСОБА_6 , радник лідера партії UFC ОСОБА_7 Олімпіо виступив з заявою проти опозиційних дій партії PNP, підтримавши президента країни ОСОБА_5 (джерело - https: //www. ІНФОРМАЦІЯ_4 .com/Toutes-les- АДРЕСА_1 / АДРЕСА_2 /L-UFC-prone-la-sagesse).

Крім того, під час проведення співбесіди 14 лютого 2018 року було з`ясовано, що дружина та четверо дітей позивача залишаються проживати в країні громадянського походження Республіці Того. Родина позивача не зазначає будь-якої дискримінації або переслідувань, має доступ до житла, працевлаштування, освіти та базових соціальних послуг. При цьому під час проведення співбесіди позивач не зміг пояснити чому у наданому документі, а саме ID картці, проставлений підпис, який не відповідає зразку підпису особи, а в членському квитку партії UFC наданому у якості доказів переслідування, взагалі відсутній.

Поряд із тим, позивач плутався у відповідях стосовно обставин виїздів з території України до Нігерії, перебуваючи в статусі біженця в Україні. Так, у співбесіді 17 січня 2017 року позивач пояснив, що основною метою поїздки до Нігерії в 2016 році було відвідування товариша на ім`я ОСОБА_8 , а у співбесіді 31 січня 2018 року позивач назвав іншу мету поїздки відвідування дружини, яка приїхала з Того до Нігерії для зустрічі з ним. Також у співбесіді 14 лютого 2018 року позивач не зміг пояснити, чому під час анкетування 04 січня 2013 року зазначив установчі дані матері « ОСОБА_9 », але надав до Управління довідку про несудимість, в якій зазначені дані матері « ОСОБА_10 ».

Таким чином, позивач при проведенні співбесіди не зміг довести обґрунтованості існування побоювань його небезпеки, переслідувань у Республіці Того за політичними мотивами; не було надано жодних додаткових пояснень до територіального управління міграційної служби, які б могли спростувати існування на теперішній час обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем.

Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно статті 4 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що з аналізу матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до Республіки Того через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут. Вказані обставини підтверджуються також тим, що позивач звернувся до міграційних органів України із заявою щодо набуття громадянства України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що надана позивачем інформація щодо причини виїзду з країни громадянської належності є непослідовною та суперечливою, взаємоспростовуючою в аспекті різних співбесід. Твердження позивача щодо небезпеки, яка йому загрожує в Республіці Того особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя.

З урахуванням викладеного, позивачем не наведено обґрунтованих доводів проти оскаржуваного рішення, які б доводили неправомірність позбавлення його статусу біженця та одночасно наявність суттєвих чинник для збереження такого статуту. Натомість, відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, приписи чинного законодавства, актуальну інформацію про країні походження позивача доведено надуманий характер позовних вимог та аргументів, покладених позивачем в основу своєї позиції. Позивачем не наведено достатніх обґрунтувань щодо власних побоювань за свою небезпеку у Республіці Того після подій, з яких минуло десять років, та які були покладені в основу його звернення за міжнародним захистом.

Положення пункту 6 частини першої статті 11 Закону не поширюється на біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту, якщо він (вона) може навести достатні обґрунтування, які випливають з попередніх переслідувань, для своєї відмови користуватися захистом країни своєї громадянської належності.

Позбавлення позивача статусу біженця не можна вважати порушенням права особи на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, так як не ідеться про видворення особи з території України та не позбавляє позивача права перебування в Україні, яке може бути реалізоване на інших правових підставах, або у разі повторного надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту згідно, встановленої законом процедури, втручання здійснювалося «згідно із законом», та було «необхідним у демократичному суспільстві», у тому розумінні, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, та виправдовується суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

З системного аналізу вимог чинного законодавства та обставин справи колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції з якими погоджується колегія суддів.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року прийнятого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (суддя:Завальнюк І.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 20 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.