Справа № 320/6470/15-а
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 вересня 2019 року № 320/6470/15-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Управління Пенсійного фонду України в місті Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в місті Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області, в якому просив суд визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.10.2014.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28.10.2015 №320/6470/15-а від 20.08.2015, з врахування ухвали про внесення змін від 28.10.2015, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в місті Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області, про визнання незаконної постанови Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження передано на розгляд Окружному адміністративному суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.11.2015 адміністративну справу №320/6470/15-а прийнято до провадження.

Відповідно до Розпорядження від 10.10.2017 №5356, на підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, з метою пришвидшення розгляду, адміністративну справу №320/6470/15-а передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2017 адміністративну справу №320/6470/15-а передано судді Каракашьяну С.К.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2017 прийнято справу до провадження, яка буде розглядатись у складі колегії суддів під головуванням судді Каракашьяна С.К.

Позовні вимоги вмотивовані протиправністю прийнятої постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржником виконано рішення національного суду не в повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надавши завірені копії виконавчого провадження №44548447.

Третя особа проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав правомірності спірної постанови, оскільки управлінням виконано рішення суду по справі №2а-2279/10 до внесення змін до норм законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, а саме: по дату публікування постанови Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету», зменшення розміру виплат пенсії відбулося не у зв`язку зі зменшенням розміру пенсії, а у зв`язку з встановленням законодавством обмеження у її виплатах, вони не є наслідком невиконання чи неналежного виконання рішення суду.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, з огляду на наявне клопотання позивача, у відповідності до положень частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.12.2010 у справі №2а-2279/10 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі про визнання дій протиправними та зобов`язання провести перерахунок пенсії задоволено повністю: визнано дії Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області щодо відмови зробити перерахунок пенсії протиправними; зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 починаючи з 01.11.2006 року пенсію відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796 ХХІ від 28.02.1991 року у розмірі не нижче 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з послідуючим перерахуванням пенсії у зв`язку із змінами мінімального розміру пенсії за віком (прожиткового мінімуму).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2011 у справі №2а-2279/10 постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.12.2010 у справі №2а-2279/10 скасовано в частині задоволення позовних вимог за період з 01.11.2006 по 13.07.2010, позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду. В іншій частині постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09.12.2010 у справі №2а-2279/10 залишено без змін.

Тривале невиконання рішення, ухваленого на користь позивача, а також відсутність ефективних національних засобів юридичного захисту стало приводом для звернення останнього до Європейського Суду з Прав Людини (далі - ЄСПЛ).

Крім позивача, до ЄСПЛ було подано ще 249 інших заяв.

Як наслідок, справу ЄСПЛ було розпочато за 250 заявами, поданими до вказаного суду проти України.

31 липня 2014 року Європейським Судом з Прав Людини прийнято Рішення «Штефан та інші проти України» № 36762/06, яким вирішено:

(а) упродовж трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які залишаються такими, що підлягають виконанню, та виплатити по 2 000 (дві тисячі) євро кожному із заявників або їх правонаступників, зазначених у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. від 29.08.2019 відкрито виконавче провадження №44548447 з виконання вказаного рішення ЄСПЛ.

В подальшому, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. від 31.10.2014 закінчено виконавче провадження №44548447, встановлено рішення суду виконано фактично в повному обсязі згідно виконавчим документом, грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України №6450 від 26.09.2014 в розмірі 33320,81 грн. (еквівалент 2000 євро) та платіжним дорученням Міністерства юстиції України №7339 від 08.10.2014 перерахована заборгованість за рішенням національного суду в розмірі 53390,24 грн.

Вважаючи вказану постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Так, у відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного станом на момент прийняття відповідачем спірної постанови) та від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закони № 606-XIV і № 3477-IV відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1, а також пунктом 9 частини 2 статті 17 цього ж Закону встановлено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Законупідлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Приймаючи спірну постанову відповідач керувався пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV, якою передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В свою чергу, за змістом частини 5 статті 8 Закону № 3477-IV для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження є також підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Позивач не заперечує факту одержання ним вищевказаних грошових коштів, однак зазначив, що висновок про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження і прийняття спірної постанови, на його думку, є передчасним, оскільки, починаючи нарахування і виплата його пенсії здійснюється в іншому розмірі, ніж зазначено у рішеннях національних судів.

Досліджуючи спірне питання щодо виконання рішення національного суду в повному обсязі, суд враховує наступне.

З самого визначення поняття «пенсія», наведеного у статті 1 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії.

Тобто, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання доплати до пенсії, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Порядок, розмір та строки нарахування державної і додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю, які є предметом цього спору, можуть бути змінені лише за умов іншого законодавчого регулювання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 23 квітня 2012 року № 21-239а11 та від 19 березня 2013 року № 21-53а13.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі № 796-ХІІ.

Статтею 49 цього Закону (в редакції, чинній на час вирішення спору національними судами) передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами ІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі статтею 54 вказаного Закону в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 3491) Прикінцеві положення Закону України від 28 грудня 2010 року № 2857«Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 2857-VI) доповнено пунктом 4, яким, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (пункт 7 Закону № 3491).

На виконання пункту 7 Закону № 3491-VI 6 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі - постанова № 745), яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, пунктами 1 і 3 якої визначено інші розміри основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що оскільки 23 липня 2011 року набрала чинності постанова Уряду № 745, якою встановлено розмір додаткової пенсії особам, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, положення статей 50, 54 Закону № 796 ХІІ підлягають застосуванню лише до 23 липня 2011 року, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону № 2857-VI та постанови № 745.

Таким чином, з 23 липня 2011 року чинним законодавством встановлено інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки у виконавчому документі, виданому на виконання рішень національних судів, не зазначено кінцевої дати, за якою боржник зобов`язаний вчинити певні дії, а вказана лише дата початку вчинення відповідних дій, у будь-якому разі існує певний період у часі, що розглядався судом як спірний, тобто період часу, за який суд встановив наявність порушеного права і який фактично закінчився ухваленням судового рішення у справі.

Отже, датою винесення постанови про закінчення виконавчого провадження може бути будь-яка дата, станом на яку здійснено відповідні виплати на виконання такого судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 2 червня 2015 року, від 26 квітня та від 6 грудня 2016 року (справи №№ 21-317а15, 21-3677а15 та 21-810а16 відповідно).

Отже, суд звертає увагу на те, що кінцевої дати здійснення перерахунку пенсії позивача судовими рішеннями не встановлено, а починаючи з 23 липня 2011 року законодавче регулювання спірних правовідносин змінилось, відтак з цієї дати позивач не мав права на виплату йому пенсії у розмірах, визначених рішеннями національних судів згідно законодавства, яке діяло станом на визначену ними дату початку перерахунку пенсії і змінилось починаючи з 23 липня 2011 року.

При цьому, відповідно довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області від 05.09.2014 №3123 (арк. справи 84-85), за період з 13.07.2010 по 22.07.2011 нараховано кошти в сумі 53390,254 грн., платіжним дорученням від 08.10.2014 №7339 вказані кошти сплачені, отже рішення національного суду виконано у повному обсязі.

Враховуючи наведе, а також те, що інших доводів в підтвердження протиправності оскаржуваної постанови позивачем не наведено, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.10.2014 №44548447.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій