Справа № 520/2753/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 р.Справа № 520/2753/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків) від 13.05.2019 року по справі № 520/2753/19

за позовом ОСОБА_1

до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати дії Індустріального об`єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова, щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2 протиправними та зобов`язати вчинити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням зазначеного в трудовій книжці стажу роботи за списком № 1, та виплатити недоплачену пенсію в повному обсязі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачем протиправно не зараховано до спеціального пільгового стажу період роботи з 31.03.1992 року по 04.05.1993 рік оскільки не проведена атестація робочого місця. Позивач вважає таке твердження безпідставним, посилаючись на те, що до закриття чавунно-ливарного цеху в 1994 році, атестації робочих місць проводились, тому як прибиральників в "тунелях" не допускали до роботи без проведення атестації, а атестація проводилась обов`язково, згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 серпня 1992 року № 442.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року по справі № 520/2753/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за роботу за списком № 1 з 05.11.1991 року. Пенсія ОСОБА_1 призначена згідно наданих документів підтверджуючих пільгові умови праці, якій враховано пільговий стаж за період роботи з 02.09.1985 року по 30.03.1992 рік.

Також, судом встановлено, що 20.07.1998 р., ОСОБА_1 зверталась за перерахунком отримуваної пенсії, надавши довідки від 04.06.1998 р., що підтверджує пільговий стаж.

Відповідач направив запит № 1731/24 від 10.08.1998 р. до Харківського управління соціального захисту населення Облдержадміністрації про зарахування до пільгового стажу роботи період роботи ОСОБА_1 з 31.03.1992 р. по 04.05.1993 р. За результатами звернення в задоволенні заяви відмовлено за відсутністю атестації робочого місця.

ОСОБА_1 25.01.2019 звернулась в черговий раз до управління з заявою про перерахунок пенсії з урахуванням зазначеного в трудовій книжці стажу роботи за Списком № 1.

Індустріальним об`єднаним управлінням пенсійного фонду України м. Харкова 29.01.2019 (вих. № 1268/46-02-01) було надано відповідь про неможливість проведення такого перерахунку.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що з огляду на відсутність атестації робочого місця позивача з 31.03.1992 року по 04.05.1993 рік, зарахувати вказаний період до пільгового стажу не вбачається можливим.

В доводах апеляційної скарги позивач послалася на те, що позивач працювала у ливарному цеху заводу "Серп і Молот " з 1985 року по 1993 рік з повним робочим днем, що підтверджується довідками цього підприємства, архівною довідкою КП "Архівіст", яка зберігає архівний фонд ВАТ "Серп і Молот", у зв`язку з ліквідацією останнього, а також підтверджується довідкою датованою 1998 роком, яка видана відділом соціального захисту населення Фрунзенського району м. Харкова, в якій чітко зазначено, що ОСОБА_1 працювала у ливарному цеху заводу "Серп і Молот" з 1985 року по 1993 рік прибиральницею у ливарному цеху, зайнятої прибиранням відпрацьованої землі та шлаку в тунелях з повним робочим днем. Проведення атестації робочого місця не здійснювалося у зв`язку зі значним спадом обсягу виробництва і закритті у 1994 році чавунно-ливарного цеху. В той же час, апелянт вважає, що вказана обставина не бути перешкодою для неврахування періоду роботи позивача зі шкідливими умовами за період з 31.03.1992 року по 04.05.1993 року.

Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що згідно трудової книжки позивача, з 02.09.1985 року по 04.05.1993 року вона працювала в ХМЗ "Серп і Молот" на посаді прибиральниці в ливарних цехах "тунелях" 2-го розряду, з повним робочим днем, що дають право на призначення пільгової пенсії за списком № 1. Факт роботи на вказаних посадах не заперечується сторонами, а відтак доказуванню не підлягає. Факт віднесення вказаних посад до списку № 1 також не заперечується сторонами.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, в цій справі предметом доказування є факт можливості зарахування до пільгового стажу роботи на посаді прибиральниці в ливарних цехах "тунелях" 2-го розряду, з повним робочим днем з 31.03.1992 року по 04.05.1993 рік.

Як зазначав відповідач, починаючи з 1998 року заявниця зверталась за перерахунком пенсії від стажу та надавала при цьому довідку № б/н від 04.06.1998 р. на підтвердження пільгового стажу роботи. Управлінням, на підставі звернення позивача за перерахунком для отримання необхідної інформації було зроблено запит (№173/24 від 10.08.1998) до Харківського обласного управління соціального захисту населення облдержадміністрації. Харківським обласним управлінням було надано відповідь № 04-706-П від 26.08.1998 р. в якій було зазначено, що ОСОБА_1 було відмовлено у зарахуванні у пільговий стаж роботи за Списком № 1 періодів роботи з 31.03.1992 по 04.05.1993р. з причини не проведення атестації робочого місця.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Згідно записів у трудовій книжці позивача, копія якої надана до суду апеляційної інстанції, вбачається, зокрема, що і протягом спірного періоду (з 31.03.1992 р. по 04.05.1993р.) вона працювала на цій же посаді (прибиральниця в ливарних цехах "тунелях" 2-го розряду) та фактично характер умов її праці не змінювався з 02.09.1985 р. Наданими до матеріалів справи доказами також підтверджується і факт зайнятості на роботах зі шкідливими умовами повний робочий день.

В той же час, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту "а" частини першої статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є виконання нею робіт, що містяться у Списку № 1, а також документальне підтвердження несприятливих умов праці за результатами атестації відповідного робочого місця. Документами, які підтверджують результати атестації робочого місця за умовами праці, можуть бути: карта умов праці, наказ по підприємству про затвердження переліку робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників; трудова книжка із записом про витяг із зазначеного наказу або з додатком такого витягу.

Верховний Суд України у постановах від 10 березня 2015 року (справа № 21-51а15), від 10 вересня 2013 року (справа № 21-183а13), від 2 грудня 2015 року (справа № 21-1329а15) висловлював правову позицію стосовно відсутності законних підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Позивачем документів щодо підтвердження проведення атестації робочого місця ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надавалося.

Крім того, колегія суддів зазначає, що під час апеляційного розгляду справи представником позивача підтверджено, що ОСОБА_1 у 2019 році особисто не зверталася до органу пенсійного забезпечення із заявою про перерахунок пільгової пенсії, а в адвокатському запиті направленому адвокатом ставилося питання щодо наявності підстав для зарахування до пільгового стажу періоду роботи, зокрема, з 31.03.1992 р. по 04.05.1993р.

Тобто, за відсутності факту звернення із відповідною заявою, у відповідача не виникло і обов`язку щодо зарахування вказаного періоду до пільгового стажу та, як наслідок, проведення у зв`язку з цим перерахунку пенсії, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року по справі № 520/2753/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250,308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року по справі № 520/2753/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров

Повний текст постанови складено 23.09.2019 року