Справа № 420/6601/18
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 вересня 2019 року

Київ

справа №420/6601/18

адміністративне провадження №К/9901/26304/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі №420/6601/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби Укрїраїни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2018 року №194-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач звернувся до Державної міграційної служби України не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, а тому позивач є мігрантом, а не біженцем.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми Кодексу обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

У свою чергу, за змістом пункту 11 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційної скарги позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Пакистану, уродженець міста Сіалкот, провінції Пенджаб, за національністю пакистанець, за віросповіданням мусульманин-суніт.

У 2014 році позивач офіційно виїхав з Пакистану на підставі паспортного документу та російської візи, авіасполученням Лахор (Пакистан) - Ташкент (Узбекистан) - Москва

. В Україну позивач прибув 18 травня 2014 року нелегально, поза пунктом пропуску.

29 травня 2014 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, розгляд його заяви було призупинено, оскільки позивач не з`являвся до міграційного органу без поважних причин.

У 2016 році позивач повторно звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На обґрунтування заяви вказав, що на території Пакистану він працював в компанії мобільного оператора «Мобілінк» та мав доступ до персональної інформації певних впливових в країні осіб. Через вказаний факт представники терористичних угрупувань (пакистанські таліби, «Алькаїда» тощо) почали вимагати в нього персональні дані таких осіб та надавати можливість користування телекомунікаційними мережами компанії у власних інтересах.

Рішенням Державної міграційної служби України від 15 червня 2018 року №194-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом щодо скасування рішення про у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем надавались різні відомості про причини виїзду з Пакистану. ОСОБА_1 постійно називав різні назви злочинних угрупувань, різні дати викрадення та місця утримання його, що ставить під сумнів правдивість наданих ним пояснень в цілому. При цьому, ні при первинному зверненні у 2014 році, а ні при зверненні у 2016 році позивач не надав органу ДМС України будь-яких підтверджень його роботи в компанії «Мобілінк», де нібито він працював вісім років, а також звернення до органів поліції з приводу надання йому захисту. Крім того, суди зазначили, що найближчі родичі позивача, в тому числі його дружина з чотирма дітьми, проживають в місті Сіалкот. Позивач підтверджував, що вони не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.

З огляду на викладене, спірні правовідносини виникли щодо перебування іноземця на території України.

У поданій касаційній скарзі позивач не зазначає обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року у справі №420/6601/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби Укрїраїни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду