Справа № 540/710/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/710/19
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

Дата і місце ухвалення 30.05.2019р., 21.06.2019р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

за участю секретаря - Шепель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року та додаткове рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

05.04.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду першої інстанції з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення від 11.01.2019 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року позов задоволено.

21.06.2019 року Херсонським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення про стягнення з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у сумі 3 000 грн. та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апелянт посилається на те, що рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 20.03.2008 року, на підставі якого позивачі набули громадянство України, було скасовано в апеляційному порядку згідно рішення апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року. Апелянт вважає, що рішення про скасування оформлення набуття громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України" приймається безпосередньо після того, як уповноважений компетентний орган виявив факт, що підтверджує відсутність у особи права на набуття громадянства України. На думку відповідача, в даному випадку таким фактом виступає рішення апеляційного суду Херсонської області.

При цьому, апелянт вказує на те, що в даному випадку підставою для скасування оформлення набуття громадянства України позивачам є наявність такого суттєвого факту, який унеможливлює та не надає право останнім набути громадянство України, що безпосередньо визначено і в ст. 21 Закону України "Про громадянство України".

Не погоджуючись з додатковим рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, апелянт посилався на те, що заявляючи вказані вимоги позивачі не надали належні докази на підтвердження надання адвокатом послуг, а саме: матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт, акту виконаних робіт, а також копій додатків до договорів від 01.04.2019 року про надання правової допомоги. Апелянт вважає, що заявлені до стягнення суми нічим не підтверджені, є абстрактними, а без надання належних доказів вирішити вказане питання не виявляється можливим.

У зв`язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 року та додаткового рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, та прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 08.07.2008 року УМВС України в Херсонській області було прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про громадянство України" ОСОБА_1 разом з дитиною та ОСОБА_2

Підставою для прийняття рішення про оформлення набуття громадянства слугувало рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 20.03.2008 року, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території Україні до 24.08.1991 року.

Однак, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року скасовано рішення Бериславського районого суду від 20.03.2008 року та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволені заяви про встановлення факту постійного проживання на території України до 24.08.1991 року.

11.01.2019 року Управлінням державної міграційної служби України в Херсонській області, посилаючись на ст. 21 ЗУ "Про громадянство України", рішення апеляційного суду, прийнято рішення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням УДМС України в Херсонській області, позивачі оскаржили його до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач скасував своє рішення про оформлення набуття громадянства України позивачам за відсутності правових підстав.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" (в редакції, чинній станом на момент подачі позивачами заяви про набуття громадянства), особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав.

Згідно ст. 17 Закону (чинного на час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем), громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

При цьому, підставами для втрати громадянства України, відповідно до ст. 19 Закону, є 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Статтею 21 Закону передбачено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

При цьому, інших підстав, які б давали можливість суб`єкту владних повноважень скасувати прийняте рішення про оформлення набуття громадянства України діючим законодавством не передбачено.

Скасування в межах повноважень прийнятих рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 цього Закону відноситься до повноважень Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства (ст. 24 Закону).

В свою чергу, перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України. визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Відповідно до п. 88 Порядку № 215, для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону органами міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) або була поновлена у громадянстві України (стаття 10 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України (довідка органу міграційної служби, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують (частина п`ята статті 8 та частина друга статті 10 Закону); інформація органу міграційної служби про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави (частина восьма статті 8 та частина сьома статті 10); інформація про те, що на момент реєстрації громадянином України існували підстави, за наявності яких особа не поновлюється у громадянстві України (частини перша та друга статті 10 з урахуванням частини п`ятої статті 9 Закону; частина п`ята статті 10 Закону); інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку, що необхідною та обов`язковою умовою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства може бути лише встановлення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, та вказані обставини повинні бути підтверджені відповідними документами, які свідчать, зокрема, про факт подання особою свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування нею суттєвого факту.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 20 червня 2019 року по справі №820/4982/16.

В даному випадку, відповідачем не встановлено та не підтверджено належними доказами наявності таких обставин, тобто не встановлено підстав, передбачених ст. 21 Закону України «Про громадянство України», для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме фактів подання ОСОБА_1 свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Підставою для набуття громадянства України ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_2 стало рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 20.03.2008 року, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території Україні до 24.08.1991 року. При цьому, скасовуючи вказане рішення районного суду, апеляційний суд Херсонської області посилався на те, що заявником не надано доказів на підтвердження того, що вона та син на законних підставах постійно проживали на території України станом на 24.08.1991 року.

Однак при цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вказаним судовим рішенням апеляційної інстанції не було встановлено будь-яких фактів подання ОСОБА_1 свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачкою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Підставою для скасування рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 20.03.2008 року, яким було встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із сином на території України до 24.08.1991 року, стала саме помилковість висновків суду першої інстанції щодо доведеності постійного проживання вказаних осіб на території України.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 11.01.2019 року про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийнято необґрунтовано, є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів вважає помилковими та необґрунтованими доводи апелянта про те, що рішення про скасування оформлення набуття громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України" приймається безпосередньо після того, як уповноважений компетентний орган виявив факт, що підтверджує відсутність у особи права на набуття громадянства України, з огляду на те, що як вже зазначалось вище, скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за ст. 21 Закону можливе лише за встановлення факту набуття особою громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, тоді як в даному випадку відповідачем таких фактів не встановлено.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні рішення від 30.05.2019 року, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Що стосується законності додаткового рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, колегія суддів зазначає наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 11.06.2019 року представником позивачів була подана до суду першої інстанції заява про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій він просив стягнути з відповідача понесені судові витрати у вигляді витрат на надання правової допомоги в сумі 10 588,94 грн.

До зазначеної заяви представником позивачів додано квитанцію про оплату адвокатських послуг на суму 10 588,94 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі та стягуючи з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 3 000 грн., суд посилався на те, що матеріалами справи підтверджено здійснення ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, однак зазначив, що розмір цих витрат є необґрунтованим. З огляду на зазначене, при визначенні суми спірних витрат, що підлягає стягненню, суд керувався розрахунком витрат до договору.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Згідно пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За приписами ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 3-5 зазначеної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачам адвокатом Ковальчук І.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 31.01.2017 року № 000076) на підставі договорів від 01.04.2019 року б/н про надання правової допомоги, відповідно до яких адвокатом надаються такі види правової допомоги: надання консультацій та юридичних послуг щодо захисту інтересів клієнтів, зокрема і у судах, представлення Замовників з усіма права, які надано законом позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику, представлення інтересів Замовників в судах.

При подачі позову представником позивачів були надані розрахунки витрат до договорів про надання правової допомоги від 01.04.2019 року, складені 04.04.2019 року, згідно з якими розрахунок здійснювався з урахуванням вартості однієї години роботи - 1000 грн.

В розрахунках зазначено перелік послуг, які надались адвокатом позивачам, а саме, вказано про надання послуг з аналізу законодавства України, яким врегульовано правовідносини, усна консультація з метою визначення правової позиції по справі та підготовка відзив; витрати часу на подання документів до канцелярії суду 6 годин - 6000 грн. для кожному з позивачів (загалом - 12 тис. грн.); участь у судовому засіданні - 1,5 години - 1500 грн. кожному з позивачів (загалом 3 тис. грн.).

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку у договорах, не було визначено розміру оплати праці адвоката, умов та порядку розрахунків, в тому числі не узгоджено, що оплата адвоката здійснюється погодинно, не узгоджено вартість однієї години роботи.

Згідно договорів визначення умов та порядку розрахунків здійснюється у додатках до вказаних договорів, однак до суду зазначені додатки до договорів надані не були.

З огляду на зазначене, здійснення розрахунків витрат, виходячи із вартості однієї години роботи адвоката - 1000 грн. є необґрунтованим.

У наданих розрахунках відсутній детальний опис кількості годин, затрачених адвокатом на кожний вид послуги, зазначений у таких розрахунках, а міститься лише загальна кількість годин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надані розрахунки витрат на правову допомогу не відповідають реальним послугам, які надавались адвокатом, зокрема: адвокатом зазначено про витрати часу на підготовку відзиву, тоді як такий вид заяви по суті справи подається відповідачем, а не позивачем по справі. При цьому, в даному випадку представником позивачів не готувалась навіть відповідь на відзив відповідача.

Будь-яких уточнюючих (скоригованих) розрахунків щодо витрат за договорами про надання правової допомоги представником позивача не надавалось.

З огляду на зазначене, а також враховуючи, що адвокатом не надано деталізації витрат із зазначенням конкретної кількості часу, затраченого нею по кожній позиції, вказаній у розрахунку витрат від 04.04.2019 року, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість визначених у таких розрахунках сум витрат.

Також, з наданих розрахунків вбачається про визначення адвокатом витрат для кожного з позивачів в сумі по 7,5 тис. грн. кожному, при цьому, згідно дублікату квитанції ОСОБА_2 було сплачено 10 588,94 грн., що не відповідає сумі, яка міститься у наданому розрахунку витрат. Крім того, надана роздруківка квитанції не містить відомостей про оплату послуг адвоката саме за укладеним договором про надання правової допомоги від 01.04.2019 року за правничу допомогу по даній адміністративній справі.

Слід також зазначити, що наданий у підтвердження сплати гонорару адвокату роздрукований дублікат квитанції Приватбанку, не оформлений у встановленому законом порядку.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, зменшивши заявлені до відшкодування судові витрати на професійну допомогу, жодним чином не обґрунтував визначену ним суму до відшкодування у розмірі 3000 грн.

В матеріалах справи також відсутні докази понесення другим позивачем - ОСОБА_5 витрат на правову допомогу.

З огляду на все вище зазначене, враховуючи відсутність належним чином складених документів, які б достовірно та обґрунтовано підтверджували понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу або давали можливість вирахувати реально понесені витрати на таку допомогу, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви представника позивачів в ухваленні додаткового рішення про стягнення судових витрат у вигляді витрат на надання правової допомоги у розмірі 10588,94 грн.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що при розгляді справи судом першої інстанції порушено норми процесуального права, на підставі ст. 317 КАС України, оскаржуване додаткове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 252, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Додаткове рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області понесених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.09.2019 року.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук