Справа № 824/1118/18-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 824/1118/18-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дембіцький П.Д.

Суддя-доповідач - Совгира Д. І.

17 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Кузьменко Л.В. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року (повний текст якої складено в м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, про зобов"язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області в якому просив:

- визнати протиправним рішення Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації, яким позбавлено ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької РДА надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та повернути посвідчення інваліда війни.

Підставою звернення з даним позовом до суду є незгода позивача з рішенням Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації про позбавлення його статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Також позивач вважає протиправним факт позбавлення його відповідних пільг та гарантій, передбачених вищезазначеним законом.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування всіх обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем з серпня 2018 року неправомірно позбавлено його статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до цього Закону. При цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо протиправності таких дій позивача.

Так, Законом України від 26.04.1996 №144/96-ВР ратифіковано Угоду про взаємне визнання пільг і гарантій учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців за змістом якої до категорії інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, при виконанні інших обов`язків військової служби в інші періоди.

Також позивач зазначив, що мав статус інваліда війни тривалий час, а позбавлення його цього статусу свідчить про порушення принципу належного урядування про необхідність дотримання якого неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. Тому прийняття розпорядження УПСЗН від 14.08.2018 позивач розцінює як виправлення відповідачем його минулих помилок за рахунок позивача, шляхом позбавлення позивача відповідного статусу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що позивач участі у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав не приймав, а отримав поранення під час проходження строкової військової служби в мирний час. На думку відповідача проходження строкової військової служби не є тотожним участі в бойових діях чи захисті Батьківщини, тому позивачу помилково надано статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Аналогічні висновки містяться у роз`ясненнях Міністерства соціальної політики України від 06.10.2017 року №583/0/166-17/401 стосовно встановлення статусу особам з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

ОСОБА_1 з травня місяця 1972 року проходив строкову службу в Збройних Силах (Радянської армії колишнього СРСР) у військових частих № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 . (а. с. 22-28).

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 467 від 04 липня 1974 року старший сержант в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 під час проходження строкової військової служби отримав поранення рогівки лівого ока з пошкодженням кришталика випадково наштовхнувшись на шматок колючого дроту (а. с. 32).

12.07.1974 року позивач отримав посвідчення серії № НОМЕР_3 , видане Управлінням праці та соціального захисту населення, в якому зазначено, що пенсія призначена по інвалідності радянської армії, прирівнюється до інвалідності ОВ. (а. с. 29, 124).

Відповідно до витягу із акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 01.11.1976 року (серія Г68 № 123692) ОСОБА_1 , встановлено третю групу інвалідності безтерміново. Травма отримана при виконанні обов`язків військової служби. (а. с. 66).

Згідно довідки серія Г-68 № 123692 від 09.11.1976 року позивач визнаний інвалідом третьої групи по причині травма отримана при виконані обов`язків військової служби. (а. с. 35).

23.02.2010 року Кельменецьким Управлінням праці та соціального захисту населення позивачу видано нове посвідчення, серії НОМЕР_4 , із визначенням того, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи і, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Посвідчення діє безтерміново і дійсне на всій території України. (а. с. 30, 125).

Листом № 3737 від 16.08.2018 року Управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації повідомила ОСОБА_1 про факт неправомірного встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та припинення надання відповідних пільг та гарантій, передбачених вищезазначеним законом з 01.09.2018 року. Крім того, позивача зобов`язано повернути посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_4 , виданого 23.02.2010 року Управлінням праці та соціального захисту населення. (а. с. 19-20).

21.08.2018 року розпорядженням Управлінням праці та соціального захисту населення Кельменецької РДА Драю А.В, припинено надання пільг як інваліду війни третьої групи, а також припинено дію посвідчення серії НОМЕР_4 . (а. с. 21, 73).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав інвалідність в мирний час та не приймав участі по захисту Батьківщини, не перебував на фронті чи в районі воєнних дій.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (надалі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм чи каліцтв, що призвели до інвалідності військовослужбовця, встановлюють військово-лікарські комісії ВЛК) та приймають відповідні постанови.

Частина 2 ст. 7 Закону №3551-XII доповнює перелік осіб з інвалідністю внаслідок війни передбачений частиною 1 даної статті. Зокрема, згідно п.1 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Отже, за змістом ст.7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключно особи з числа військовослужбовців діючої армії та інші, які одержали інвалідність під час захисту Батьківщини, або ж виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій.

Водночас, проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону № 3551-XII.

Віднесення особи до інваліда війни відповідно до статті 7 Закону №3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок війни.

Таким чином, необхідно з`ясувати саму причину інвалідності, а саме чи дійсно пов`язана вона з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-XII (під час воєнних дій), адже в іншому випадку особа не може вважатись інвалідом війни.

Відповідно до п. 12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, зареєстрованого Міністерством юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (Положення №402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.

Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.

Згідно підпункту «а» пункту 21.5 Положення №402 постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане військовослужбовцем під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни)», а також при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угрупувань, ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини».

Водночас, якщо поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння) у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії, то відповідно до підпункту «б» пункту 21.5 Положення ВЛК приймає постанову у такому формулюванні: «Поранення (контузія, травма, каліцтво) ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».

За змістом пунктів 21.12, 21.13 Положення №402 причинний зв`язок захворювань (поранень) у колишніх військовослужбовців, які пройшли медичний огляд раніше, та/або у разі відсутності у свідоцтві про хворобу або інших військово-медичних документах постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань (поранень), причинний зв`язок визначається (переглядається) штатними ВЛК за територіальним принципом.

Отже, обов`язковою умовою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність відповідної постанови ВЛК із висновком про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивач отримав інвалідність в мирний час та не приймав участі у захисті Батьківщини, не перебував на фронті чи в районі воєнних дій, у складі діючої армії не служив.

Крім того, в матеріалах справи відсутня відповідна постанова ВЛК, якою б підтверджувався причинний зв`язок поранення позивача (контузія, травма, каліцтво) із захистом Батьківщини.

При цьому, обласною Медико-соціальною експертною комісією м. Чернівці, позивача визнано інвалідом ІII групи, видано довідку серії ПОВ довідка МСЕК №007599 від 12.05.2009, в якій зазначено причину інвалідності Травма, ТАК, отримана при виконанні обов`язків військової служби, яка не може бути належним доказом, оскільки не містить відомостей про причинний зв`язок поранення позивача із захистом Батьківщини, не підтверджує перебування позивача на фронті чи в районі воєнних дій у складі діючої армії.

Слід зазначити, що саме поняття обов`язків військової служби, в Законі №3551-XII є невід`ємно пов`язаним з пораненням, контузією, каліцтвом, захворюванням, одержаними під час захисту Батьківщини та виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), про що йдеться у ч. 1 ст. 7 Закону від 22.10.1993 № 3551 -XII.

Аналогічне трактування поняття "обов`язків військової служби" є у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-377а13, де зазначено: "...віднесення особи до інваліда війни відповідно до ст. 7 Закону від 22.10.1993 № 3551-ХІІ безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття "ветеран війни", яке міститься у ст. 4 цього Закону".

Відповідно до ст. 4 Закону від 22.10.1993 № 3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що відповідач правомірно прийняв рішення про позбавлення позивача статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Посилання позивача на Закон України Про ратифікацію Угоди про взаємне визнання пільг і гарантій для учасників та інвалідів Великої Вітчизняної війни, учасників бойових дій на території інших держав, сімей загиблих військовослужбовців від 26.04.1996 року № 144/96-ВР та на додаток до Угоди суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, відповідно до статті 1 Угоди її дія поширюється на осіб з інвалідністю внаслідок війни і учасників громадянської та Великої Вітчизняної воєн, учасників бойових дій на території інших держав, родини загиблих військовослужбовців та на інші категорії осіб, яким надані пільги законодавством колишнього Союзу PCP. Водночас, позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни було надано відповідно до законодавства України.

Доводи апеляційної скарги про те, що прийняття відповідачем розпорядження від 21.08.2018 свідчить про порушення позивачем принципу належного урядування, колегія суддів також вважає безпідставними з урахуванням нижченаведеного.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04) підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також, Європейський суд з прав людини у справі Лелас проти Хорватії зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Тобто, порушення принципи належного урядування має місце у разі, коли державний орган не дотримуючись власних процедур тим самим порушує права особи, або виправляє свої минулі помилки, вчиняючи дії, які порушують права особи. Тобто, визначальним в даному випадку є наявність порушення прав особи внаслідок таких дій державного органу.

Однак, в даному випадку жодних порушень прав позивача внаслідок оскаржуваних дій та розпорядження відповідача судом не встановлено, до того ж, внаслідок помилки відповідача, допущеної у минулому, позивач тривалий період часу перебував у більш сприятливих умовах ніж на які мав законне право. При цьому, виправлення такої помилки відповідачем спрямоване на відновлення законності та жодним чином не може свідчити про безпідставне втручання у законні права позивача, адже такі права надані позивачу без наявності достатніх на те правових підстав.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Кузьменко Л.В. Франовська К.С.