Справа № 300/420/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року № 857/7393/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі №300/420/19 (суддя Грицюк П.П., рішення ухвалене о 10/55 год, м.Івано-Франківськ, повний текст складено 14 червня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі Головне управління) в якому просив:

визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31.01.2018 №№773-55, 774-55, 775-55 (далі ППР №№773-55, 774-55, 775-55 відповідно), якими позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежами податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у розмірі 10327,42 грн, за 2016 рік 1095,51 грн та 1168,41 грн відповідно;

визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» від 15.05.2018 №14325-50 на суму 11495,83 грн (далі Податкова вимога).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, що відповідачем в порушення приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3, пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України (далі ПК) обчислено позивачу зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначає, що усі нарахування здійснювались із дотриманням норм ПК. Також не погоджується із скасуванням Податкової вимоги, так як така сформована на підставі виникнення податкового боргу через несплату позивачем зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що контролюючим органом порушено вимоги ПК при визначенні позивачу податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки щодо об`єкта та бази оподаткування, ставки податку та порядку його обчислення. Оскільки суд дійшов висновку про протиправність та необхідність скасування ППР №№773-55, 774-55, 775-55, то як наслідок неправомірною за змістом визнав і Податкову вимогу.

Такі висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за позивачем, як за власником рахується нежитлове приміщення ? частки власності, а саме: нежиле приміщення: літ «№8» приміщення №1, №2, №5, №13, №14, №15, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 -Франківська АДРЕСА_2 , загальна площа 1695,8 кв.м. (далі Нежиле приміщення); та домоволодіння (1/1 частка власності), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а (далі Домоволодіння; а.с.101-103).

30.01.2018 відповідачем згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу прийнято ППР: №773-55, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлове нерухоме) за 2015 рік у розмірі 10327,42 грн; №774-55, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (житлове нерухоме) за 2016 рік у розмірі 1095,51 грн; №775-55, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлове нерухоме) за 2016 рік у розмірі 1168,41 грн. Такі були надіслані позивачу 02.02.2018 та отримані ним 16.02.2018 (а.с.7-8, 47).

Внаслідок несплати ОСОБА_1 , у встановлені ППР №№773-55, 775-55 строки сум нарахованих за ними зобов`язань, контролюючим органом 15.05.2018 сформована Податкова вимога, яка надіслана позивачу 22.05.2018, однак повернена відправнику із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.48 зворот).

Виходячи із встановлених обставин, суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне звернути увагу на те, що грошове зобов`язання згідно ППР №773-55 визначалось не лише на підставі вище наведених норм ПК, але із урахуванням рішення Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі Міська рада) «Про встановлення місцевих податків та зборів та ставки акцизного податку на території міста Болехова" від 29.01.2015 №01-45/15 (далі Рішення №01-45/15), положеннями підпункту 2 пункту 3 якого встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсоток мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня (звітного) податкового року, за 1 кв.м. бази оподаткування (а.с.53-55).

ППР №№774-55, 775-55 формувались, з урахуванням положень рішення Міської ради від 29.01.2016 №01-04/16 (далі Рішення №01-04/16) та рішення Івано-Франківської міської ради (далі Міська рада-1) «Про встановлення місцевих податків і зборів на території м.Івано-Франківська» від 28.01.2016 №10-3 (далі Рішення №10-3) (а.с.50-78).

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами пункту 8.3 статті 8 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

ПК передбачено такий вид податку, як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який відноситься до місцевих податків (підпункт 10.1.1 пункту 10.1, пункт 10.3 цього Кодексу).

01.01.2015 набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі Закон №71-VIII).

Пунктом 4 «Прикінцевих положень» Закону №71-VIII закріплено положення відповідно до якого рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

На підставі наведеного Закону №71-VIII стаття 266 ПК була викладена в новій редакції.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

За змістом підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК).

У підпункті 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК встановлено пільги із сплати податку, зокрема база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.1.1 пункту 266.6 статті 266 ПК).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (підпункт 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК).

Як визначено у пункті 12.3 статті 12 ПК (в редакції, Закону №71-VIII) сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

За змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із пунктом 12.5 статті 12 ПК офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

З огляду на викладені норми, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому ця норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки (для об`єктів нежитлової нерухомості). Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Таким чином, рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році, не могли бути застосовані в цьому ж 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік і саме з цього періоду такий податок міг вважатись встановленим місцевою радою.

Вказаний висновок, щодо розглядуваної категорії справ, узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12 лютого 2019 року по справі №822/2150/16.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, в частині, що стосуються відсутності у контролюючого органу правових підстав для прийняття ППР №773-55, оскільки з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК рішення місцевих рад стосовно податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

Відтак, в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності скасування ППР №№774-55, 775-55, з огляду на таке.

Законом України від 24.12.2015 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі Закон №909-VIII) внесено зміни до статті 266 ПК, які набрали чинності з 01.01.2016.

Пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №909-VIII визначено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» наведеного Закону рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 ПК.

На виконання вказаних норм Міською радою 29.01.2019 прийнято Рішення №01-04/16, яким, скасовано попередні рішення міської ради щодо встановлення місцевих податків і зборів в частинах, що суперечать даному рішенню. Згідно пункту 3 Рішення №01-04/16 ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м. для об`єктів нежитлової нерухомості.

Також на виконання вимог Закону №909-VIII Міською радою-1 прийнято Рішення №10-3. Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 «Положення про податок на нерухоме майно», що затверджене Рішенням №10-3 встановлено, що з 01.01.2016 ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено мінімальну заробітну плату місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

Відповідно до підпункту 266.5.1. пункту 266.5 статті 266 ПК (в редакції, Закону №909-VIII) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, відповідачем правомірно з урахуванням положенням статті 266 ПК, а також Рішень №№01-04/16, 10-3, що прийняті на виконання вимог Закону №909-VIII винесено ППР №№774-55, 775-55.

Підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК передбачає, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

При цьому, ПК встановлено обов`язок громадянина сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів та їх елементів.

Згідно розрахунку, наданим податковим органом, що знаходиться в матеріалах справи, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки розрахований у відповідності до діючих на той момент приписів законодавства та згадуваних рішень місцевих рад (а.с.96, 108).

Апеляційний суд, вважає за необхідне вказати, що Верховним Судом у справі №825/1496/17, щодо аналогічних відносин, викладено правові висновки про те, що застосовуючи при прийнятті актів індивідуальної дії чинне рішення органу місцевого самоврядування (з урахуванням змін), яке в свою чергу прийняте на виконання положень Закону №909-VIII, норми якого були чинними, не визнані неконституційними, та які рекомендували з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, податковий орган є таким, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, суд апеляційної інстанції, не знаходить підстав для визнання протиправними та скасування ППР №№774-55, 775-55.

Суд першої інстанції, вказані законодавчі положення не дослідив, що призвело до неправильного вирішення розглядуваної справи у цій частині. Висновки суду першої інстанції щодо необхідності скасування ППР №№774-55, 775-55 є неповними та такими, що зроблені внаслідок однобічного та довільного трактування вимог податкового законодавства.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє висновки суду першої інстанції першої інстанції, в частині того, що відповідачем невірно обраховано податкове зобов`язання згідно ППР №774-55, з тих підстав, що площа Домоволодіння не складає 279 кв.м, а згідно поданих позивачем документів така становить 456,9 кв.м., тому з огляду на встановлені розбіжності цей суд вказав, що зазначені обставини впливають на обчислення суми такого податку.

Такі доводи суду є абсурдними, адже за наявності обрахунку розглядуваного податку виходячи із площі Домоволодіння 456,9 кв.м. та з урахуванням пільги встановленої підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК розмір податкового зобов`язання був би більшим порівняно з тим, що визначено у ППР №774-55.

Крім того, контролюючий орган у відповідності до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК не має обов`язку проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку. Вказані дії вчиняються за наявності заяви платника податку провести відповідну звірку, а оскільки такої заяви не було, відповідач послуговувався наявними у нього даними щодо цього майна позивача.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування Податкової вимоги, то судом апеляційної інстанції встановлено те, що така надіслана позивачу в порядку визначеному статтею 58 ПК, та відповідно до положень пункту 42.4 статті 42 ПК вважається такою, що належним чином вручена платнику податків.

Як видно з матеріалів справи, сума податкового боргу, що включена у Податкову вимогу складається із податкових зобов`язань, що визначенні ППР №№773-55 та 775-55 (а.с.56).

З огляду на те, що ППР №773-55, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлове нерухоме) за 2015 рік у розмірі 10327,42 грн є таким, що прийняте за відсутності законних на те підстав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування Податкової вимоги на суму 10327,42 грн. В решті Податкова вимога на суму 1168,41 грн, з урахуванням наведених вище мотивів, щодо прийняття ППР №775-55, є правомірною.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного скасування ППР №№774-55, 775-55 та Податкової вимоги у відповідній частині, що було прийнято контролюючим органом у відповідності до норм податкового законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року щодо задоволення позову про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 31 січня 2018 року №774-55 та №775-55 та визнання протиправною і скасування податкової вимоги форми «Ф» від 15 травня 2018 року №14325-50 на суму 1168,41 гривень, скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року.