Справа № 826/18952/14
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Пілснер Україна» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 у справі за адміністративним позовом дочірнього підприємства «Пілснер Україна» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство «Пілснер Україна» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 29.04.2014 № 09 та № 09.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2015, позовні вимоги дочірнього підприємства «Пілснер Україна» задоволено.

Постановою Верховного суду від 04.09.2018 касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2015 скасовано, справу № 826/18952/14 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи вказані рішення попередніх інстанцій, зазначив, що оцінюючи спірні правовідносини в частині формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість, суд першої інстанції взагалі не надав їм жодної оцінки, а суд апеляційної інстанції не врахував наявність підстав звільнення від доказування відповідно до частини четвертої статті 72 КАС України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), встановлених вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 24.09.2013 у справі № 761/22932/13-к та не оцінив правове значення ухвали Подільського районного суду міста Києва від 26.08.2014 у справі № 758/9746/14-К та протоколу допиту посадових осіб та засновників деяких контрагентів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржуване рішення скасувати як таке, що постановлене із порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на підставі направлень та наказу від 29.05.2014 № 1650 проведено виїзну документальну позапланову перевірку дочірнього підприємства «Пілснер Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2012 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 по 31.12.2013.

Перевіркою встановлено наступні порушення дочірнім підприємством «Пілснер Україна»:

- статті 134, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 та пункту 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 5 38 098,00 грн., в тому числі: за ІІІ квартали 2012 року - на суму 1 719 938,00 грн.; за ІV квартал 2012 року - на суму 1 255 657,00 грн.; за І квартал 2013 року - на суму 659 891,00 грн.; за ІІІ квартал 2013 року - на суму 874 962,00 грн.; за ІV квартал 2013 року - на суму 831 512,00 грн.;

- статті 185, підпунктів 198.3, 198.6 статті 198, підпунктів 201.4, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми податкового кредиту на загальну суму 5 222 433,00 грн., в тому числі: за липень 2012 року - на суму 262 887,00 грн.; за серпень 2012 року - на суму 409 598,00 грн.; за вересень 2012 року - на суму 401 508,00 грн.; за жовтень 2012 року - на суму 335 429,00 грн.; за листопад 2012 року - на суму 276 691,00 грн.; за грудень 2012 року - на суму 583 743,00 грн.; за січень 2013 року - на суму 400 092,00 грн.; за лютий 2013 року - на суму 195 830,00 грн.; за травень 2013 року - на суму 560 367,00 грн.; за липень 2013 року - на суму 205 100,00 грн.; за серпень 2013 року - на суму 243 315,00 грн.; за вересень 2013 року - на суму 472 598,00 грн.; за жовтень 2013 року - на суму 316 135,00 грн.; за листопад 2013 року - на суму 330 765,00 грн.; за грудень 2013 року - на суму 228 375,00 грн.

За наслідками перевірки Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві складено акт від 05.08.2014 №735/26-55-22-09/25396329.

Не погоджуючись із зазначеними вище висновками податкового органу, позивачем подано до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві заперечення, за результатом розгляду якого рішенням податкового органу від 26.08.2014 № 41423/10/26-55-22-09-10 про результати розгляду заперечення на акт перевірки, залишені без змін викладені в ньому висновки, а вказане заперечення - без задоволення.

Надалі на підставі акта від 05.08.2014 № 735/26-55-22-09/25396329, прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- від 29.08.2014 №09, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на додану вартість на загальну суму 7 833 650,00 грн. (з яких 5 222 433,00 грн. - за основним платежем та 2 611 217,00 грн. - за штрафними санкціями);

- від 29.08.2014 №09, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток на загальну суму 6 672 623,00 грн. (з яких 5 338 098,00 грн. - за основним платежем та 1 334 525,00 грн. - за штрафними санкціями).

В той же час, за результатами адміністративного оскарження рішеннями Головного управління Міндоходів у місті Києві від 28.10.2014 №11025/10/26-15-10-06-15 «Про результати розгляду первинної скарги» та Державної фіскальної служби України від 24.11.2014 №7331/6/99-99-10-01-15 «Про результати розгляду скарги» були залишені без змін прийняті Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві податкові повідомлення-рішення від 29.08.2014 №09 та №09, а скарги позивача - без задоволення.

Позивач, вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення необґрунтованими та такими, що порушують його законні права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими, оскільки у ході перевірки встановлено порушення вимог податкового законодавства, що свідчить про заниження позивачем податкових зобов`язань.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскільки формування податкового кредиту та валових витрат за господарськими операціями підтверджено первинною документацією, господарські операції були реальними, то є підстави для скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 01.07.2012 по 31.12.2013 позивач здійснював господарські операції на підставі укладених типових договорів маркетингу, згідно з якими дочірнє підприємство «Пілснер Україна» (замовник) доручає товариству з обмеженою відповідальністю «Летавіца», товариству з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс», товариству з обмеженою відповідальністю «Грант Тайм», товариству з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» (виконавці), а виконавці зобов`язуються надати замовнику за плату, послуги з проведення маркетингових досліджень за напрямками, які цікавлять замовника і які визначені у цих договорах, а саме з: товариством з обмеженою відповідальністю «Летавіца» - договір від 26.07.2012 № 26; товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» - договір від 28.11.2012 № 18; товариством з обмеженою відповідальністю «Грант Тайм» - договір від 17.06.2013 № 64; товариством з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» - договір від 14.08.2012 № 14/08-МН.

На підтвердження надання контрагентами маркетингових досліджень, в матеріалах справи містяться акти виконаних робіт до кожного із укладених договорів маркетингу, зокрема: з товариством з обмеженою відповідальністю «Летавіца» - на загальну суму 3 760 470, 00 грн. (в тому числі податок на додану вартість - 626 745,00 грн.) за серпень-листопад 2012 року; із товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» - на загальну суму 1 916 460,00 грн. (в тому числі податок на додану вартість - 319 410,00 грн.) за грудень 2012-лютий 2013 років; із товариством з обмеженою відповідальністю «Грант Тайм» - на загальну суму 4 992 200,00 грн. (в тому числі податок на додану вартість - 832 033,33 грн.) за липень-грудень 2013 року; із товариством з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» - на загальну суму 1 009 725,00 грн. (в тому числі податок на додану вартість - 168 287,50 грн.) за серпень 2012 року.

Крім того, між дочірнім підприємством «Пілснер Україна» (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКРЮ», товариством з обмеженою відповідальністю «Торенія» та товариством з обмеженою відповідальністю «Гатіора» (виконавці) укладено типові договори про надання послуг зі стимулювання збуту продукції, відповідно до яких замовник доручає, а виконавці приймають на себе зобов`язання з виконання наступних робіт: по стимулюванню збуту продукції замовника та сприянню у збільшенні обсягів реалізації продукції третім сторонам; по сприянню в отриманні замовником грошових коштів від покупців за реалізований товар. Зокрема, були укладені такі договори збуту: з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКРЮ» - договір від 30.05.2012 №30-05; з товариством з обмеженою відповідальністю «Торенія» - договір від 27.07.2012 №27-07; з товариством з обмеженою відповідальністю «Гатіора» - договір від 29.10.2012 № 25.

Також, дочірнім підприємством «Пілснер Україна» (замовник) були укладені договори надання послуг реклами із товариством з обмеженою відповідальністю «Грант Тайм» та товариством з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» (виконавці), за умовами яких замовник доручає, а виконавці приймають на себе зобов`язання по розміщенню реклами замовника та його продукції в друкованих засобах масової інформації (журнали, газети тощо), в інтернеті (розробка веб-сайтів, банерів), та/або інших ЗМІ, а саме: з товариством з обмеженою відповідальністю «Грант Тайм» - договір від 05.11.2012 №05; з товариством з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» - договір від 27.07.2012 №27/07-1.

Також, з матеріалів справи вбачається, що дочірнє підприємство «Пілснер Україна» (замовник) отримувало від товариства з обмеженою відповідальністю «Старксервіс» (виконавець) послуги з мерчандайзингу товару, а також інформаційно-консультаційні та юридичні послуги за укладеними між ними договорами, а саме: договір мерчандайзингу від 14.08.2012 № 14/08-МЧ, згідно з яким замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надавати послуги з мерчандайзингу товару; договір про надання послуг від 14.08.2012 № 14/08-КУ, згідно з яким виконавець зобов`язується на свій ризик своїми силами та засобами надати інформаційні, консультаційні та юридичні послуги замовнику в строки та на умовах, визначених даним договором, а замовник зобов`язується вчасно прийняти їх та оплатити.

На підтвердження виконання умов вищезазначених договорів, позивачем надано акти виконаних робіт, які за посиланнями позивача підтверджують прийняття послуг (робіт) від контрагентів, податкові накладні, розрахункові документи (платіжні доручення), звіти, товаро-транспортні накладні, оригінали видань з розміщення у них реклами, фото звіти, презентації, тощо.

Відповідно до підпункту 14.1.27, підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в статті 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно з пунктом 138.1 статті 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Нормою підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Зокрема, згідно з підпунктами 138.8, 138.4 статті 138 ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат (вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат); прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

При цьому, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно абзацу першого пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із наведеного нормативного регулювання випливає, що витрати позивача, понесені у зв`язку із придбанням товарів чи послуг, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, робіт, послуг і зменшують оподатковуваний дохід платника, якщо вони понесені у процесі реальної господарської діяльності, яка документально підтверджується (дані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в його постанові від 14.03.2017 № 21-1513а16 (справа № 826/20366/13-а).

Відповідно до норм підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.

У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у пункті 201.1 статті 201 ПК України.

Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це: відсутність зв`язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб`єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку на додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм пункту 44.1 і пункту 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Закон України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів зазначає, що позивачем надано суду документи первинного обліку, що містять всі необхідні реквізити, належним чином підписані та скріплені печатками сторін і не суперечать законодавчим та нормативним актам, що не заперечується і відповідачем, а отже доведено факт реального виконання умов договорів, що надає йому право на формування податкового кредиту та валових витрат по господарських операціях з зазначеними вище контрагентами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження реальності господарських операцій та мети отримання послуг позивач надав копії наступних документів: господарські договори, акти виконаних робіт, податкові накладні, розрахункові документи (платіжні доручення), звіти, товаро-транспортні накладні, оригінали видань з розміщення у них реклами, фото звіти, презентації.

Відтак, співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операціям із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій, вказує, що позивач отримав у контрагентів послуги з метою подальшого збуту свого товару; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що будь яких порушень з приводу правильності відображення позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість по господарським операціям з отримання послуг від контрагентів в акті перевірки не встановлено.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 816/3144/13-а.

Колегія суддів критично оцінює посилання контролюючого органу на матеріали кримінальних проваджень, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо посадових осіб (директорів/засновників) ТОВ «Летавіца», ТОВ «БК «Гефест Альянс», ТОВ «Грант Тайм» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ця ж норма дублюється у ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Згідно ст. 84 Кримінального процесуального кодексу доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Результати проведення органами досудового слідства слідчих дій в рамках кримінальної справи не можуть вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст. 72 КАС України, а є лише відомостями про джерело тих фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом - закріпленням у обвинувальному вироку суду, що набрав законної сили. Відтак, отримана у ході досудового слідства по кримінальних справах інформація, на яку посилається апелянт в обґрунтування доводів про недобросовісність операцій позивача з ТОВ «Летавіца», ТОВ «БК «Гефест Альянс», ТОВ «Грант Тайм», не може слугувати належним підтвердженням нереальності таких операцій. Також, наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень записів про проведення правоохоронними органами слідчих дій в рамках досудового слідства у кримінальних провадженнях не свідчить і не може свідчити про вину особи у вчиненні кримінального правопорушення і не може слугувати підставою для висновків про вчинення особою порушень вимог чинного податкового законодавства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що факт відкриття кримінального провадження та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такого кримінального провадження, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами. Тому, матеріали досудового розслідування за кримінальними провадженнями щодо фіктивного підприємництва товариства, його створення та створення інших підприємств з метою прикриття незаконної діяльності, яка полягала у незаконному відшкодуванні податку на додану вартість з державного бюджету України не можуть бути враховані як доказ фіктивності товариства. Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у від 06.11.2018 у справі № 822/551/18.

Отже, колегія суддів зазначає, що до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту під час досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Крім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 826/6280/13-а, від 06.03.2018 у справі № 2а-9375/11/1370 та від 13.03.2018 у справі № 826/13582/13-а.

Отже, даний доказ не містить у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справа № 808/2360/17, від 05.06.2018 у справі № 809/1139/17.

Посилання апелянта та суду першої інстанції на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 26.08.2014 у справі № 758/9746/14-к не можуть бути взяті до уваги, оскільки вказана ухвала не містить у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентами своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з дочірнім підприємством «Пілснер Україна» або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності.

Сам по собі факт того, що контрагенти позивача фігурують в досудових розслідуваннях, порушених за ознаками кримінального правопорушення, не є доказом протиправного формування витрат та податкового кредиту і не тягне за собою правових наслідків для позивача.

При цьому, для висновків щодо нікчемності правочинів між позивачем та його контрагентами необхідно встановити наявність у платника податку при вчиненні таких зобов`язань мети, суперечної інтересам держави та суспільства. Про наявність такої мети у платника податку не можуть свідчити лише факти певних порушень правил ведення господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 809/1139/17 та від 26.06.2018 у справі № 808/2360/17.

Щодо винесеного в результаті укладення угоди між прокурором і обвинуваченим вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2013 у справі № 761/22932/13-а щодо ОСОБА_1 (ТОВ «Старксервіс»), колегія суддів зазначає наступне.

Вказаним вироком ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 КК України, і призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неопадковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8 500 грн.; ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 205 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 1 500 неопадковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500 грн.; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та призначено ОСОБА_1 остаточно покарання у виді штрафу в розмірі 1 500 неопадковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 25 500 грн.

Однак, колегія суддів зауважує, що диспозиція статті 205 КК України не передбачає дослідження реальності чи нереальності господарської діяльності суб`єкта підприємництва.

З цих підстав, вирок суду за ст. 205 КК України не містить доказового значення у даній справі і не є належним доказом в розумінні ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, Верховний Суд в постанові від 19.09.2018 у справі № 809/2438/15 наголосив, що «сам факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій».

Аналізуючи зміст вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2013 у справі № 761/22932/13-а, колегія суддів звертає увагу, що він не містить жодних відомостей про господарські операції між позивачем та ТОВ «Старксервіс».

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно - позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами, до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 826/11298/14, від 25.05.2018 у справі № 2а-8687/09/2270/16.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність прийняття Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 29.04.2014 № 09 та № 09 та наявність підстав для їх скасування.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З квитанції від 02.12.2014 № 72-1192 та платіжного доручення від 20.08.2019 № 9114 вбачається, що позивачем сплачено судовий збір: за подачу адміністративного позову в розмірі 487, 20 грн.; за подачу апеляційної скарги в розмірі 7 308, 00 грн., які слід стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь дочірнього підприємства «Пілснер Україна».

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Пілснер Україна» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги дочірнього підприємства «Пілснер Україна» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 29.04.2014 № 09 та № 09.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (код ЄДРПОУ - 39669867, місцезнаходження - 01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4) за рахунок бюджетних асигнувань на користь дочірнього підприємства «Пілснер Україна» (код ЄДРПОУ - 25396329, місцезнаходження - 01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, 10-А) судовий збір в сумі 7 795, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 19.09.2019.