Справа № 1.380.2019.002522
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа №1.380.2019.002522
16 вересня 2019 року

зал судових засідань №10
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Лунь З.І.,

секретар судового засідання Ходань Н.С.,

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зданевича С.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), в якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 11.09.2019 за вх.№32491 просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 33066,22грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.03.2017 по день постановлення судом рішення з розрахунку 246,49грн. за кожний день.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 13.03.2017 він був звільнений з роботи з посади заступника начальника команди воєнізованої охорони за власним бажанням згідно із заявою від 10.02.2017. Вважає, що відповідач порушив його права в частині неповного розрахунку при звільненні. Позивач переконаний в тому, що відповідач, при проведенні розрахунку при звільненні повинен був урахувати, що позивач, займаючи посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 під час відсутності начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 виконував обов`язки тимчасово відсутньої особи, відтак повинен був отримувати 50% доплати за виконання обов`язків відсутньої особи. Позивач також вважає, що відповідачем всупереч обставинам не виплачено відпускних на суму 775,50грн. Позивач також вважає, що відповідач всупереч закону вчасно не видав йому трудову книжку.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги вказав, що на позивача не були додатково покладені обов язки тимчасово відсутнього працівника, оскільки не було видано жодного наказу з такої підстави, а також, що позивач, заступаючи у варту, додатково отримував нічні, надурочні, святкові та додаткові вихідні дні. Крім того, відповідач зазначив, що підстава звільнення позивача не є предметом спору у цій справі, а також не погоджується з позивачем в тому, що відбулася затримка видачі трудової книжки, бо насправді позивач зазначав, що йому із запізненням на два дні прийшло повідомлення відповідача з інформацією про необхідність прибуття за місцем служби для отримання розрахунку та трудової книжки. Відповідач вважає, що відсутня заборгованість Мостиського прикордонного загону перед позивачем. Щодо зазначення відповідачем у своїх довідках різної кількості днів відпустки, то таке відповідач аргументує тим, що у грудні позивачу було нараховано на один день відпускних більше, що було враховано при розрахунку.

Ухвалою про відкриття провадження у справі від 28.05.2019 судом було визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 в адміністративній справі за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

11.06.2019 судом було отримано відзив відповідача на позовну заяву, в якому він заперечує позов, обґрунтовуючи свої заперечення зазначеним, зокрема, в посадовій інструкції позивача, в якій передбачено, що позивач був зобов`язаний здійснювати керівництво вартою. Крім того, відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що у штаті Мостиського прикордонного загону відсутня посада начальника варти, тому позивач не міг отримувати доплату, виконуючи функції начальника варти, коли був відсутній начальник команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цю обставину також підтверджує і висновок перевірки, що проводилася ГУ Держпраці у Львівській області за заерненням ОСОБА_1 . Відповідач вважає, що трудову книжку було вручено позивачу відповідно до вимог трудового законодавства. А отримання позивачем трудової книжки після 24.04.2017 пояснюється тим, що позивач з 18.02.2017 по 24.04.2017 перебував за межами України.

18.06.2019 позивачем подано заяву про зміну підстави позову, заперечення на котру було подано відповідачем 25.06.2019. Заява про зміну підстав позову фактично стосується збільшення розміру позовних вимог. Крім того, позивач вважає, що йому належить також і додаткова відпустка за виконання обов`язків у складі варти.

05.07.2019 судом отримано відповідь на відзив, в якому позивач наполягає на тому, що він все ж таки виконував обов`язки за тимчасово відсутнього начальника команди, що впливає на розмір суми розрахунку при звільненні.

05.07.2019 судом долучено до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач заперечує, що неознайомлення позивача з посадовою інструкцією призвело до порушення прав позивача щодо розрахунку при звільненні.

08.07.2019 судом долучено до матеріалів справи заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача 78876,80грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

02.09.2019 позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на суму 33066,22грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судом рішення з розрахунку 246,49грн. за кожен день.

11.09.2019 позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі на суму 33066,22грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.03.2017 по день постановлення судом рішення з розрахунку 246,49грн. за кожен день. При цьому позивач просить врахувати вартість проходження ним наркологічного та психіатричного огляду.

Ухвалою суду від 11.09.2019 позивача було звільнення від сплати судового збору за подання заяв про збільшення розміру позовних вимог.

Відповідач не подавав суду відзивів на заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Суд також ухвалив допитати свідків ОСОБА_2 начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 головного бухгалтера-начальника фінансової частини в/ч НОМЕР_1 ; ОСОБА_4 керівника профспілкової організації в/ч 1494.

11.09.2019 суд виніс ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

В період з 07.06.2010р. по 06.03.2012р. ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) виконував роботу на посаді заступника начальника групи окремої команди воєнізованої охорони Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

З 06.03.2012р. позивач призначений на посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності.

10.02.2017 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного та трудового договору.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 25 січня 2017 року наказом Мостиського прикордонного загону від 27 січня 2017 року № 10-вв йому було надано щорічну основну відпустку на 24 календарних дні та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормоваиий робочий день), відповідно до умов колективного договору на 04 календарних дні за робочий рік з 07 червня 2016 року по 06 червня 2017 року з 13 лютого 2017 року.

13.03.2017 р. відповідно до наказу №23-ОС від 13.03.2017 р. ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

При ухваленні рішення суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.2.2.5. Колективного договору між Мостиським прикордонним загоном державної прикордонної служби України та Первинною профспілковою організацією працівників Мостиського прикордонного загону на 2015 -2017 роки (далі- Колективний договір) у розрахунок заробітної плати працівникам Мостиського прикордонного загону входять доплати та надбавки згідно з Додатком 1 до Колективного договору.

Відповідно до Додатка 1 до Колективного договору, зокрема, за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, провадяться доплати у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (тарифної ставки).

Позивач вважає, що він, як заступник начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час відсутності начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 (перебування у відпусті останнього) виконував обов`язки тимчасово відсутньої особи, оскільки здійснював функції начальника варти.

Відповідно до посадової інструкції заступника начальника окремої команди воєнізованої охорони, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.04.2012 №480, та посадової інструкції заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної роботи, затвердженої наказом Мостиського прикордонного загону від 12.12.2016 №1452-аг, заступник начальника окремої команди воєнізованої охорони, рівно ж як і заступник начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної роботи, посади яких обіймав позивач, зобов`язаний, зокрема, здійснювати керівництво вартою та за відсутності начальника ВОХОР виконувати його обов`язки […]. Аналогічні обов`язки (Т.2 а.с.38) передбачено Положенням про воєнізовану охорону ДПС України , затвердженого наказом МВС від 26.05.2015 №612 (далі Наказ №612).

Як видно з матеріалів справи (Т.1, а.с.130) штатом Мостиського прикордонного загону посада «Начальник варти» не передбачена.

Факт ознайомлення позивача із зазначеними вище інструкціями не впливає на розмір стягнення в порядку ст.117 КЗпП України та не є предметом спору у цій справі.

Більше того, позивач у своїй діяльності керується не тільки посадовою інструкцією, але й іншими нормативними актами щодо організації праці, зокрема, Наказом №612, яким передбачено аналогічні, описаним в посадових інструкціях, обов`язки заступника начальника команди воєнізованої охорони.

Як видно з п.2.2.4 Колективного договору, встановлення працівникам, зокрема, надбавок провадиться за наказом начальника Мостиського прикордонного закону.

З матеріалів справи вбачається, що в ході інспекційного відвідування Головного Управління Держпраці у Львівській області, проведеного за скаргою ОСОБА_1 не надано наказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_1 виконував обов`язки тимчасово відсутнього працівника.

Також, свідок ОСОБА_2 повідомив, що позивач був зацікавлений заступати у варту, оскільки він отримував від цього певні преференції, як-от: три вихідні дні після чергування, добові та нічні.

Судом також встановлено, що в період з 2012-2019 у Мостиському прикордонному загоні по штату в команді воєнізованої охорои є такі посади: начальник команди; заступник начальника команди; начальник груп; стрілець.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, будучи на посаді заступника начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 та виконуючи обов`язки тимчасово відсутнього начальника команди воєнізованої охорони в період відпуски останнього і заступаючи при цьому начальником варти, не виконував обов`язків тимчасово відсутньої особи, а виконував обов`язки, покладені на нього як на заступника начальника команди воєнізованої охорони відповідно до посадової інструкції та інших актів.

Виконання обов`язків начальника варти є органічним обов`язком начальника команди воєнізованої охорони або заступника начальника команди воєнізованої охорони у випадку відсутності першого.

Тому жодні доплати при заступанні позивача у варту не могли бути встановлені та нараховані.

Щодо суміщення позивачем посади заступника начальника команди воєнізованої охорони та начальника варти, то таке твердження не відповідає дійсності, оскільки посади «Начальник варти» в Мостиському прикордонному загоні згідно з штатним розписом не передбачено.

Із зазначеним вище пов`язана і така підстава позову як додаткова відпустка у зв`язку із здійсненням керівництва вартою заступником начальника команди воєнізованої охорони.

Як видно з матеріалів справи, позивач отримував додаткову відпустку виключно за особливі умови праці за виконання обов`язків у складі варти (п.4.10 Колективного договору).

Щодо додаткової відпустки за ненормований робочий день, то така відповідно до умов Колективного договору у Мостиському прикордонному загоні передбачена тільки для водіїв (Т.2, а.с.100).

Питання врегулювання часу відпочинку у Колективному договорі, умов, які до цього спонукали, було повідомлено свідком ОСОБА_4 .

Тому, аргументи позивача щодо стягнення з відповідача суми, невиплачені за належні позивачу додаткові відпустки спростовуються доказами, що є у справі.

Водночас, як видно з матеріалів справи (Т.1, а.с.160), позивач перебував у відпустці 27 календарних дні, однак середній заробіток для визначення суми відпускних нараховувався за 356 дні, тоді як мало би бути враховано 342 дні, так як в грудні 2016 позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати 14 календарних днів. Однак, як повідомив свідок ОСОБА_3 , внаслідок помилки, відповідачу у грудні розрахувалу зазначену відпустку на 15 календарних днів.

Відтак, при здійсненні розрахунку при звільненні позивачу належало б до виплати за 28 календарних днів, а не за 27, як визначив відповідач.

З урахуванням викладеного, суд погоджується із зазначеним позивачем у заяві про зміну підстав позову про те, що відповідач не доплатив позивачу кошти за 1 календарний день відпустки за березень 2017 року.

Тому, з урахуванням того, що середній заробіток за 1 календарний день становить 208,56 (71326,28/342), то з відповідача належить стягнути зазначену суму 208,56 грн.

За період з 13.03.2017 по день ухвалення рішення судом час затримки розрахунку становив 890 днів.

При розгляд даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі №6-39цс11 та бере до уваги такі обставини як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини зазяких було встановлено наявність заборгованості.

Істотність частки складових зарплати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 208,56 (недоплата за 1 день)/890 (дні затримки)*246,49=208,56/219376,1=0,00000456*100%=0.09507%

Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України за час з врахуванням істотної частки 0,09507% становить:( 246,4*0,09507%=23,426*890 днів=204,7грн.) 204,7грн.

Зазначені розрахунки суд зробив з урахуванням ст.117 КЗпП України.

Щодо покликання позивача у позовній заяві на те, що трудову книжку йому було надано з порушенням закону.

Як видно із заяв позивача по суті справи, то в них він вказує, що згідно зі ст.47 КЗпП України, п.4.1, п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесенням до неї запису про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Відтак, позивач вважає, що оскільки він був звільнений з роботи 13.03.2017 р., відповідач повинен був його повідомити про необхідність прибути до управління прикордонного загону для розрахунку та отримання трудової книжки саме в день звільнення, тоді як лист на пошту із таким повідомлення був зданий відповідачем лише 15.03.2017.

Судом встановлено, що 14.03.2017 відповідач звернувся до ОСОБА_1 із листом №30/1547, в якому повідомив про необхідність прибути до управління прикордонного загону для розрахунку. У цьому листі зазначено, що ОСОБА_1 може отримати трудову книжку у відділі кадрів або може надати згоду на відправку йому трудової книжки поштою.

Цей лист відповідач здав на пошту 15.03.2017.

Однак, у ст.47 КЗпП України та п.4.1, п.4.2 Інструкції, на котрі покликається позивач як на обгрунтування свої вимог, йдеться про обов`язок уповноваженого органу не надіслати лист з повідомленням про отримання розрахунку і трудової книжки, а про обов`язок видати трудову книжку працівнику в день звільнення.

З урахуванням того, що, як підтверджують обидві сторони спору, ОСОБА_1 знаходився за межами України з 18.02.2017 по 24.04.2017, тобто в день звільнення, то за отриманням трудової книжки він не міг звернутися фізично 13.03.2017, відтак відповідач виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про необхідність отримання розрахунку і трудової книжки у відділі кадрів.

Тому позивач помилково вважає, що відповідач не виконав свого обов`язку в частині видачі працівнику трудової книжки в день звільнення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування до відповідача санкцій за порушення строку видачі трудової книжки працівнику в день звільнення.

Щодо твердження позивача про обов`язок відповідача письмово повідомити про виплату належних, при звільненні сум, то необхідно зазначити, що згідно з п.2.5. Колективного договору кожен працівник має право дізнатися у відповідального працівника фінансово-економічного відділу про розмір своєї заробітної плати, її склад та відрахування. Фінансово-економічний відділ зобов`язаний, видавати, працівникам, на їх вимогу, щомісяця на руки розрахунки про їхню заробітну плату.

Судом встановлено, що вимог щодо отримання розрахунку заробітної плати позивач не пред`являв, тому що перебував за кордоном. Відповідно, для письмового ознайомлення йому необхідно було прибути у фінансово-економічний відділ і ознайомитися з розрахунковою відомістю.

Відтак, суд вважає згадане твердження позивача безпідставним.

Спір не стосується поновлення на роботі. Під час розгляду справи позивач неодноразово наголошував на тому, що його звільнили за ч.1 ст.38 КЗпП України, тоді як у заяві на звільнення ним було вказано ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак, позовні вимоги про поновлення на роботі чи зміну підстав звільнення позивач не заявляв.

Щодо відшкодування позивачу витрат за проходження психіатричного та наркологічного огляду, то суд відмовляє позивачу у задоволенні цієї вимоги, оскільки відповідно до п.8.2.1 Колективного договору проходження зазначених оглядів у закладах охорони здоров`я Держприкорднослужби України здійснюється безоплатно. Відшкодування здійсненої працівником оплати за проходження психіатричного та наркологічного огляду у інших закладах охорони здоров`я України не передбачено.

Позивач звернувся до суду із клопотанням про необхідність реагування на те, що представником відповідача було введено в оману суд, оскільки в довідках про середню заробітну плату та розрахунковому листі на доплату за дні відпустки зазначено неправдиву інформацію, на копії заяв про звільнення «підтерта» резолюція та відсутні візи деяких посадових осіб; посадова інструкція не відповідає оригіналу. Просив суд прийняти окрему ухвалу.

З цього приводу суд зазначає таке.

Щодо інформації у бухгалтерських довідках, то суд встановив, що позивачу не нараховано відпускних за один день відпустки, з огляду на що зроблено відповідний висновок у цьому рішенні. Щодо заяви про звільнення і відміток на ній, то така не є предметом дослідження у цій справі. Щодо невідповідності посадової інструкції оригіналу, то судом у судовому засіданні оглянуто оригінал посадової інструкції заступника начальника команди воєнізованої охорони від 27.04.2012 №480 та встановлено, що така відповідає тій, що надана відповідачем.

Відповідно до ст.249 КАС України постановлення окремої ухвали є правом суду. Крім того, як видно з матеріалів справи, представник відповідача не вчиняв дій, які можна би було кваліфікувати як зловживання процесуальним правами.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 208,56 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 204,7грн.

Судовий збір покладається на сторони згідно з ч.3 ст.139 КАС України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1165,43грн., а сума позову становить 110319,24грн., то з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача на суму 2,16грн.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :
адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 208,56грн.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 204,70грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )(місцезнаходження: місцезнаходження: АДРЕСА_3 , ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 02 (дві)грн.16коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п 15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.09.2019.

Суддя Лунь З.І.