Справа № 120/2372/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 вересня 2019 р. Справа № 120/2372/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід Олени Степанівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Бабія Миколи Сергійовича

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту); зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідач наказом від 27.06.2019 року відмовив позивачеві в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Відмова мотивована тим, що на графічних матеріалах земельна ділянка не конкретизована, тому її неможливо чітко ідентифікувати на місцевості відносно інших землекористувачів. Проте, позивач з вказаною відмовою не погоджується, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. Так, на законодавчому рівні закріплено підстави для такої відмови, вони є вичерпними та додаткового тлумачення не потребують. Причина, з якої відмовив відповідач, не входить до визначеного чинним законодавством переліку, тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 29.07.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 15.08.2019 року. Одночасно цією ухвалою витребувано у відповідача належним чином завірене клопотання позивача від 08.05.2019 року із відповідними до нього додатками, а також всіх інших доказів, які стосуються предмету спору, на які відповідач посилався при виданні наказу від 27.06.2019 року.

14.08.2019 року за вх. № 42155 представником відповідача через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він повідомив, що позивач у травні 2019 року звернувся до нього з клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. За результатами розгляду вказаного клопотання відповідач наказом № 2-10735/15-19-СГ від 27.06.2019 року повідомив позивача, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою. Керуючись імперативними положеннями ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) відповідач у зв`язку з відсутністю у клопотанні чіткого місця розташування бажаної земельної ділянки на графічних матеріалах, доданих до поданого клопотання, неможливістю визначити приналежність до адміністративно-територіальної одиниці, відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідач також зазначив, що при підготовці відзиву на позовну заяву ним був направлений запит до відділу Томашпільського району Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо правового статусу спірної земельної ділянки. Листом від 12.08.2019 року відповідача повідомили, що вказана земельна ділянка - це не витребувана земельна частка (пай) № НОМЕР_1 , яка належить померлому ОСОБА_2 , на теперішній час вона перебуває в оренді згідно договору від 11.05.2019 року. За таких обставин, відповідач не є розпорядником земельної ділянки. Щодо вимоги позивача зобов`язати надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, відповідач, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки, такі дії виходять за межі, визначених законодавцем повноважень. У відзиві відповідач також зазначив, що просить суд здійснювати розгляд справи без участі його представника. До відзиву відповідач надав усі документи, які витребовувались судом ухвалою від 29.07.2019 року.

15.08.2019 року судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Маслоід О.С. у щорічній основній відпустці у період з 15.08.2019 року по 02.09.2019 року на підставі наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 137 в-к від 02.08.2019 року. Судове засідання перенесено на 10.09.2019 року.

10.09.2019 року за вх. № 45301 представником позивача через канцелярію суду подав відповідь на відзив, в якій він відзив вважає не обґрунтованим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. При цьому, зазначає, що запитувана земельна ділянка не є сформованою, відносно неї відсутні будь-які зареєстровані у встановленому законом порядку речові права, а тому для її ідентифікації потрібно виготовляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з проханням отримання дозволу на виготовлення вказаного проекту і з вернувся позивач. В клопотанні вказано місцезнаходження земельної ділянки та долучений графічний матеріал на земельну ділянку, на якому було позначено бажане місце розташування земельної ділянки, яка розташовується поруч із земельною ділянкою, з кадастровим номером :05:000:0441, що давало можливість відповідачеві ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки. Крім того, позивач наголосив, що висновки, викладені в оскаржуваному наказі, є помилковими, та не містять підстав для відмови в наданні дозволу, які вказані в ч. 7 ст. 118 ЗК України, а тому наказ відповідача від 27.06.2019 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач також зазначив, що відповідач у відзиві посилається на обставини, які не були ним викладені у спірному наказі. Крім цього, позивач посилається на висновки Великої палати Верховного суду стосовно того, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про її передачу у власність в подальшому. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл позивач зазначив, що згідно практики Європейського суду у разі зловживання суб`єктом владних повноважень своїм правом та обов`язком, його можна зобов`язати саме надати дозвіл.

Одночасно за вх. № 45306 представником позивача через канцелярію суду надано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

У судовому засіданні 10.09.2019 року представник відповідача з приводу заявленого клопотання про відкладення розгляду справи поклався на розсуд суду. У зв`язку з цим судове засідання відкладено на 18.09.2019 року.

18.09.2019 року за вх. № 46243 представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про те, що протягом 5-ти днів після ухвалення судового рішення у даній справі позивачем будуть подані до суду докази щодо понесення витрат щодо розгляду даної справи.

У судове засідання 18.09.2019 року представник відповідача не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причин неявки суд не повідомив. Представник позивача вважав за можливе продовжувати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Враховуючи прохання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника, викладене у відзиві на позов, суд вирішив розглядати справу за відсутності представника суб`єкта владних повноважень.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представника позивача, суд встановив наступне.

У травні 2019 року позивач звернувся до відповідача із клопотанням надати йому у відповідності до положень ст. 3, 8, 14, 68 Конституції України, ч. 5 ст. 791, ч. 1 ст. 84, 118, 121, ч. 4 ст. 122 ЗК України дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності орієнтовною площею 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. До вказаного клопотання позивач додав графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування.

Відповідач за результатами розгляду вказаного клопотання, наказом від 27.06.2019 року за вих. № 2-10735/15-13-СГ відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відмова мотивована тим, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою. На підставі ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, у зв`язку із відсутністю чіткого місця розташування бажаної земельної ділянки на графічних матеріалах, доданих до поданого клопотання, та неможливістю визначення приналежності до адміністративно-територіальної одиниці відмовлено в надані відповідного дозволу.

Не погоджуючись із прийнятим наказом позивач звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Ними згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України можуть бути невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст ст. 118, 122 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, до якого додав графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування. Відповідач відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку із відсутністю чіткого місця розташування бажаної земельної ділянки на графічних матеріалах, доданих до поданого клопотання, та неможливістю визначення приналежності до адміністративно-територіальної одиниці відмовлено в надані відповідного дозволу.

Суд зазначає, що вказана відмова не передбачена вичерпним переліком, визначеним ст. 118 ЗК України. Між тим, чинним законодавством не передбачено й право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17 та від 26.02.2019 року в справі № 802/721/18-а.

Крім цього, суд критично оцінює посилання відповідача на неможливість ідентифікувати земельну ділянку, з огляду на наступне. У відзиві на позов відповідач зазначив, що ним 09.08.2019 року був направлений запит до відділу Томашпільського району Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області стосовно правового статусу спірної земельної ділянки та отримано відповідь. Тобто, для направлення запиту відповідачем спірна земельна ділянка таки була ним ідентифікована на підставі тих документів, що надав позивач до клопотання про надання дозволу.

Таким чином, відповідач відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, не визначених у чинному законодавстві, відповідно така відмова є незаконною.

Разом з тим, суд не приймає до уваги те, що запитувана позивачем земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ «Торговий Дім Фінпром», з огляду на те, що перебування відповідної земельної ділянки у користуванні інших осіб, за відсутності відомостей про набуття ними права постійного користування не підпадає під визначений ст. 118 ЗК України перелік підстав, за яких відповідач має право відмовити у задоволенні відповідного клопотання позивача.

Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на обставини, викладені у відзиві на позов, оскільки при прийняті спірного наказу відповідач на них не посилався.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства державної форми власності орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Що стосується позовної вимоги про скасування наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої, адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд позовну вимогу про визнання протиправним наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки задовольнив, відповідно позовна вимога про скасування наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства державної форми власності орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту) також підлягає задоволенню, як похідна.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, дії/бездіяльність якого оскаржуються, а також давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 1380/5 від 23.06.2010 року дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятись від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суб`єкт владних повноважень приймає рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність виключно на підставі розгляду наданих ним документів. Тобто, у даному випадку, у суб`єкта владних повноважень є вибір або надати відповдіний дозвіл на розробку проекту землеустрою, або відмовити у цьому.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень, законодавчо закріпленого, права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки/бездіяльності відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень вчинити дії конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що у разі зловживання суб`єктом владних повноважень своїм правом та обов`язком, його можна зобов`язати надати дозвіл, з огляду на наступне. Під час судового розгляду справи судом не встановлено зловживання відповідачем своїми правами та обов`язками. Позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту.

За таких обставин, суд доходить висновку, що надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність належить до виключної компетенції відповідача, є дискреційними повноваженнями, в які суд не має права втручатись, крім випадків визначених законом, відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Разом із тим, у відповідності до вимог ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, суд зазначає про необхідність, у даному випадку, вийти за межі позовних вимог, оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про надання позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 27.06.2019 року у не наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту) задоволено, проте у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відмовлено, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп. (768 грн. 40 коп./дві позовні вимоги).

Крім того, представник позивача 18.09.2019 року за вх. № 46243 через канцелярію суду подано клопотання про те, що протягом 5-ти днів після ухвалення судового рішення у даній справі будуть подані до суду докази щодо понесення витрат щодо розгляду даної справи.

З огляду на часткове задоволення позову та враховуючи заявлене клопотання, питання про судові витрати на правничу допомогу необхідно вирішити в судовому засідання у строк, визначений ч. 4 ст. 143 КАС України.

На підставі положень ч. 3, 4 ст. 143 КАС України та враховуючи перебування суді у щорічній відпустці у період з 26.09.2019 року по 09.10.2019 року згідно наказу Вінницького окружного адміністративного суду № 160-вк від 16.09.2019 року, суд призначає судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат у справі на 10 жовтня 2019 року на 13.00 год. в залі судових засідань № 2 Вінницького окружного адміністративного суду.

Надати позивачу строк для подання до суду доказів щодо розміру понесених судових витрат на правничу допомогу до 07.10.2019 року. Надати відповідачеві строк до 07.10.2019 року для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги (у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру).

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Земельним кодексом України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 2, 9, 77, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницкій області про визнання протипранвим та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27.06.2019 року у не наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 384 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (, вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 23.09.2019 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна