Справа № 640/1591/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1591/19 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови КМУ в частині,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень та ухвали суду від 12.03.2019 про роз`єднання позовних вимог, просить:

- визнати протиправними та нечинними вимоги пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, та абзаців 4 та 5 пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 13.02.2008, як такі, що суперечать вимогам ст. 1-1, ч. 3 та 10 ст. 43, ч.2 ст. 51 та ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції 01.02.2008, а також вимогам ч. 3 ст. 3, ч. 2 та 3 ст. 8, ч. 5 ст. 17, ч. 2 ст. 19, ст. 22, ст. 55, ч. 1 ст. 58 та ст. 60 Конституції України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані положення постанови КМУ суперечать нормам Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Конституції України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, при цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірними положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 не скасовувались та/або не зменшувались розміри чи складові грошового забезпечення, з яких обчислювалась пенсія за вислугу років особам, які мали право на таку пенсію згідно з Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім того, суд посилався на відсутність будь-яких доказів на підтвердження факту порушення прав чи інтересів позивача оскаржуваними положеннями постанови КМУ.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги здебільшого дублюють вимоги позовної заяви. Позивач наголошує на поверхневому дослідженні обставин справи судом першої інстанції, звертає увагу на ігнорування висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10/рп/2008, яке має преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляди ними позовів у зв`язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнаних неконституційними. Відтак, позивач вважає, що постанова Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 видана з перевищенням владних повноважень, в порушення норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Конституції України, отже, є протиправною і підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду представник відповідача до суду не прибув, що, відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом Державної податкової адміністрації від 31 жовтня 2005 року № 2030-о згідно з положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, постановою Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 1998 року №1716 «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та з органів податкової міліції у відставку за п. 65 пп. «а» (за віком) з 31 жовтня 2005 року.

З 01 листопада 2005 року позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві і отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Пенсію позивачу призначено з 01 листопада 2005 року, розмір якої розраховано із сум грошового забезпечення: посадовий оклад, оклад за військове звання, процентна надбавка за вислугу років (40%), робота з таємними виробами, носіями, док. 15%; надбавка за високі досягнення або виконання особливо важливої роботи 95%; премія 48,81% - всього 90% грошового забезпечення.

З 01 січня 2018 року позивачу здійснено перерахунок пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21 лютого 2018 року «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яка згідно розрахунку пенсії за вислугу років по пенсійній справі N/А 2817 складається із сум грошового забезпечення: посадовий оклад 9300,00 грн.; оклад за військове звання 1480,00 грн.; процентна надбавка за вислугу років 50% 5390,00 грн.; премія - всього 16170,00 грн.; основний розмір пенсії 70% грошового забезпечення (вислуга років 35) у розмірі 11319,00 грн. Підсумок пенсії (з надбавками) - 11319,00 грн. з урахуванням підвищення 816,37 грн. (50% від 1632,74 грн.) - 10502,63 грн. Згідно постанови КМУ № 103 від 21 лютого 2018 року підвищення складає 1632,74 грн., з яких виплачується: з 01 січня 2018 по 31 грудня 2018 року щомісячно 50% від підвищення - 816,37 грн.; з 01 січня 2019 по 31 грудня 2019 року щомісячно 75% від підвищення - 1224,56 грн.; з 01 січня 2020 - 100% від підвищення - 1632,74 грн.

Не погодившись із проведеним перерахунком, позивач звернувся із позовом до суду, внаслідок чого, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.03.2019, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві в частині зменшення ОСОБА_1 відсотку грошового забезпечення з 90% до 70% при перерахунку пенсії.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою, в якій просив перевірити законність перерахунку розміру його пенсії 01.02.2008, вказуючи на невідповідність складовим грошового забезпечення, визначеним у грошовому атестаті.

26 грудня 2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у м. Києві надано відповідь № 141094/02, зі змісту якої вбачається, що підстави для зміни розміру грошового забезпечення з урахуванням надбавок та премії згідно нормативних актів, які втратили чинність з 01.01.2008, відсутні.

Не погоджуючись з положеннями пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45 та пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, в редакції від 13.02.2008, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання їх протиправними та нечинними.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність будь-яких доказів, які б підтвердили факт наявності між позивачем та відповідачем правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в межах виконання оскаржуваних пунктів постанови та порядку № 45.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч. 2, 6 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Із наведеним кореспондуються положення частини другої статті 124 Конституції України, якою визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

При цьому, колегією суддів враховується рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004, у якому дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», а саме, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Так, сферою застосування постанови КМУ №45 від 13.02.2008 року є порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII та визначення грошового забезпечення пенсіонерів для проведення такого перерахунку.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про недоведеність поширення положень вказаної постанови на позивача, якому пенсія призначена на підставі Закону №2262-XII, є незмістовними.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 264 КАС України встановлено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої вказаної статті нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.

Разом з тим, як на час подання цього позову, так і на момент прийняття судом оскаржуваного рішення, відповідно до частини першої статті 122 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк , який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вказує позивач в позовній заяві і в апеляційній скарзі, до 31.12.2007 пенсія йому виплачувалась з урахуванням всіх складових грошового атестату і внаслідок перерахунку пенсії, проведеного у 2008 році на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 № 45, її розмір підвищився, проте, до складових пенсійного забезпечення не увійшли усі складові, які враховувались раніше.

В судовому засіданні апелянт пояснив, що необхідність звернення до суду з цим позовом виникла у нього після ретельного вивчення нормативно-правових актів, на які йшлося посилання в листі-відповіді пенсійного органу від 26.12.2018 на його запит стосовного правомірності здійсненого перерахунку його пенсії з 01.01.2008, зокрема, оскаржуваної постанови КМУ.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла (повинна була) дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного процесу та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.03.2009 року, прийнятого за наслідком розгляду заяви №20347/03 у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді. Однак, це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, тощо.

Колегія суддів зазначає, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що перебіг строку для звернення до адміністративного суду у даному спорі розпочався ще у 2008 році, коли позивачеві було здійснено перерахунок пенсії на підставі постанови КМУ від 13.02.2008 року №45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка була опублікована в Офіційному віснику України 25.02.2008, натомість, адміністративний позов до суду першої інстанції було подано ним лише у січні 2019 року, що свідчить про пропуск установленого КАС України строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, які були об`єктивно непереборними, на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, він лише посилається на свою необізнаність з підставами здійсненого у 2008 році перерахунку його пенсії і, зокрема, з текстом оскаржуваної постанови.

Відповідно до положень частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а адміністративний позов залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року - скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови КМУ в частині - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 19.09.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк