Справа № 160/4682/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2019 року Справа № 160/4682/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -
23.05.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)", в якому просить суд:
Адміністративний позов, поданий ОСОБА_1 , не відповідав вимогам ст. 161 КАС України, тому ухвалою суду від 28.05.2019 року був залишений без руху та наданий позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків шляхом надання суду - копій РНОКПП та паспорту для направлення відповідачу.
Ухвалою суду від 20.06.2019 року після усунення позивачем недоліків позовної заяви було відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - відповіді на відзив.
У встановлений судом строк, відповідач заперечуючи проти позову, надав суду відзив на позов, який долучений до матеріалів справи.
В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що, по-перше, при звільненні позивачу були у встановленому чинним законодавством порядку виплачені всі суми, що підлягають сплаті при звільненні, в тому числі грошове забезпечення, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку. А виплата грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна не могла бути проведена станом на день звільнення ОСОБА_1 . При цьому, за твердженнями відповідача, отримання грошової компенсації за речове майно є правом, а не обов`язком особи рядового або начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби. Якщо особа бажає реалізувати своє право на отримання грошової компенсації за належні до виплати предмети речового майна, то така компенсація виплачується на підставі відповідної довідки. Водночас, позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації після звільнення, а така заява не є належним документом, на підставі якого відповідна грошова компенсація може бути виплачена. Довідка про виплату грошової компенсації № 67 була оформлена Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції 13.11.2018 року, тобто також після фактичного звільнення позивача. Отже, станом на дату звільнення та виплати позивачу сум пов`язаних зі звільненням, у розпорядженні Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" була відсутня довідка про виплату позивач грошової компенсації за належні до видачі предмети речового права № 67 від 13.11.2018 року, яка становить підставу для виплати грошової компенсації, що унеможливлювало здійснення виплати останньої.
По-друге, за поясненнями відповідача, Державна установа "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" є державною установою, яка фінансується за рахунок бюджету. При цьому, пільги, компенсації та гарантії, передбачені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. В період з моменту звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" та по теперішній час відповідачем не отримувались бюджетні асигнування на закупівлю речового майна та/або виплату грошової компенсації за нього, що унеможливлює здійснення виплати грошової компенсації позивачу на підставі довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового права № 67 від 13.11.2018 року та свідчить про відсутність вини відповідача у такій виплаті.
По-третє, виплата грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна не входить до складу виплат грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України при звільненні. На думку відповідача, це унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів ст. 116, ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), бо останні не були порушені відповідачем при здійсненні розрахунку з позивачем при звільнені.
З огляду на викладене вище, відповідач просить суд повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У відповідь на відзив по суті заперечень відповідача позивач зазначив, що не відповідають дійсності твердження відповідача про те, що при звільненні йому у встановленому законом порядку були виплачені всі сумі, що підлягають сплаті при звільненні, в тому числі грошове забезпечення, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку. Позивач стверджує, що вихідна допомога була виплачена йому не при звільненні 03.10.2018 року, а лише 10.12.2018 року, а компенсація за невикористану відпустку - лише 09.11.2018 року. У зв`язку з цим, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (справа № 160/6127/19, суддя Букіна Л.Є.).
При цьому, на думку позивача, не можуть бути визнані обґрунтованими посилання відповідача на відсутність коштів та той факт, що бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно установі виділені не були. Адже, виплата компенсації при звільненні не поставлена в залежність від наявності бюджетних асигнувань на відповідні цілі, а відтак не може бути підставою позбавлення позивача визначеного законом права на компенсацію за належні до видачі предмети речового майна. На противагу позиції відповідача щодо юрисдикції спору між сторонами позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № 818/1688/16, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 10.04.2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20.06.2018 року у справі № 815/5027/15, від 03.10.2018 року у справі № 755/2258/17.
З огляду на це, позивач зазначає про наступний висновок Суду: «у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть, якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.»
Тому, позивач просить суд не враховувати відзив відповідача на позов та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Суд, враховуючи положення ст. 257, ст. 261, ст. 262 КАС України, розглянув адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми законодавства України, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України у період з 30.09.1998 року по 03.10.2018 року. Наказом в.о. начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» № 227/ОС-18 від 03.10.2018 року позивач був звільнений відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням. Це підтверджується копіями трудової книжки та витягу з наказу, що наявні в матеріалах справи.
23.10.2018 року позивач звернувся до начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» з заявою щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, копія якої наявна в матеріалах справи.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Відповідно до ч. 1 ст. 23 зазначеного Закону, держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів.
В частині 2 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Відповідно до ч. 5 ст. 23 зазначеного Закону, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами (далі - Порядок № 578), а також затверджено Норми забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби.
Відповідно до п. 2 Порядку № 578, речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктами 8, 9 Порядку № 578 визначено, що речове майно особистого користування видається особам із числа персоналу безоплатно за нормами забезпечення № 1 - 5, а інвентарне майно - за нормами № 6 - 13.
Право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають: особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади; курсанти - з дня зарахування їх до списків навчальних закладів; спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами, - з дня призначення на відповідні посади. Видача речового майна в особисте користування проводиться згідно з антропометричними даними (зріст, об`єм грудей, шиї, голови, розмір взуття).
Забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють.
Відповідно до п. п. 22, 23 Порядку № 578, особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається відповідно до їх закупівельної вартості.
Відповідно до п. 27 Порядку № 578, під час звільнення зі служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 Порядку № 578).
Позивач виявив бажання отримати грошову компенсацію, надавши відповідачу відповідну заяву від 23.10.2018 року, а згодом 13.11.2018 року позивачу була видана відповідна довідка з розрахунком загальної суми такої грошової компенсації, проте, відповідач не здійснив її виплату.
При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на положення ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та його твердження про те, що в період часу з моменту звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" та по теперішній час відповідачем не отримувалися бюджетні асигнування на закупівлю речового майна та/або виплату грошової компенсації за нього, що унеможливлює здійснення виплати грошової компенсації позивачу на підставі довідки про виплату грошової компенсації. Адже, в цьому контексті суд зазначає, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 року у справі «Сук проти України» зазначено, що «держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Відтак, під час чинності законодавчої норми, яка передбачає певні доплати, їх невиплата державними органами на підставі посилання на відсутність бюджетних коштів на такі цілі, є протиправною. Суд не бере до уваги аргумент уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань. Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).
Ралізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
З приводу тверджень відповідача щодо непідсудності спору адміністративному суду, суд зазначає, що не бере їх до уваги, з огляду на таке.
По-перше, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
По-друге, суд враховує посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.12.2018 року по справі № 818/1688/16, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 10.04.2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20.06.2018 року у справі № 815/5027/15, від 03.10.2018 року у справі № 755/2258/17. При цьому, суд визначив, що у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть, якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст. 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Проте, у відповідності до статті 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі розуміються грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру; пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Водночас, грошова компенсація за належні до видачі речі має разовий компенсаторний характер, у зв`язку з неотриманням позивачем речей, отже не є щомісячним періодичним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Зазначене свідчить про те, що виплата даної компенсації не може здійснюватися в порядку передбаченому ст. ст. 116, 117 КЗпП України.
Крім того, суд бере до уваги те, що відповідно до пп. б) п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що у суду відсутні правові підстави для присудження до виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.10.2018 року до 23.05.2019 року, тобто по день звернення до суду, на підставі статей 116, 117 КЗпП України, а також Порядку № 100.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України, Закону України «Про судовий збір», питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору судом не вирішується, бо позивач звільнений від сплати судового збору як позивач у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тому, судові витрати у справі не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)" про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Судові витрати у справі не розподіляються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 02.09.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька