Справа № 752/9930/17
Суддя: Чередніченко Н. П.
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/9930/17
Провадження № 2-а/752/405/19
РІШЕННЯ

Іменем України

09.09.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначено, що вона є внутрішньо переміщеною особою з Автономної Республіки Крим, перемістилась з тимчасово окупованої території до м. Києва в листопаді 2014 року. З 2009 року їй було призначено пенсію за віком органами Пенсійного Фонду України м.Севастополя. З того часу до 01.03.2014 року вона отримувала пенсію в м. Севастополі. В грудні 2014 року вона звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва за місцем свого проживання для поновлення пенсійних виплат. Однак, з грудня 2014 року до липня 2016 року пенсійні виплати їй не було поновлено. В липні 2016 року вона зареєструвала місце проживання в Святошинському районі м. Києва та звернулась до Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві за місцем нового проживання за поновленням пенсійних виплат, однак, відповідач листом від 17.02.2017 року повідомив позивача про відсутність підстав для виплати пенсії в період з 01.03.2014 року по 31.12.2016 року, посилаючись на те, що виплата їй пенсії в окупованому Криму проведена по грудень 2016 року включно. Позивач вважає дії відповідача щодо невиплати їй недоотриманої пенсії за віком за період з 01.03.2014 року по 31.12.2016 року неправомірними, оскільки, відмова відповідача ґрунтується на матеріалах витребуваної ним пенсійної справи з Пенсійного Фонду Російської Федерації, хоча відповідно до п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати надсилається до державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України», який протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, який протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Позивач вважає, що чинним законом дозволено призначати пенсію без звернення до органів окупаційної влади в Криму або до влади держави-агресора, а тому відмову у виплаті пенсії є незаконною. На підставі викладеного позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати незаконними дії відповідача з невиплати їй недоотриманої пенсії за віком за період з 01.03.2014 року по 31.12.2016 року, а таклж зобов`язати відповідача виплатити недоотриману пенсію за віком за період з 01.03.2014 року по 31.12.2016 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки та поштові повідомлення про їх отримання, які містяться в матеріалах справи. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, відзив на позов до суду не надходив, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно довідки № 3005/4555 від 26.11.2014 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, позивач ОСОБА_1 взята на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України (м. Севастополь, Крим).

Органами Пенсійного фонду України м. Севастополя позивачу було призначено пенсію за віком з жовтня 2009 року.

06.07.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про витребування пенсійної справи з Ленінського району м. Севастополя.

За запитом відповідача Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві було витребувано пенсійну справу позивача з Пенсійного фонду Російської Федерації по Краснодарському краю, надану відділом Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Севастополя.

Як вбачається із супровідного листа Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Севастополя, позивачу була виплачена пенсія по 31.12.2016 року.

Суд вважає, що в даному випадку позивач звернулась до відповідача за поновленням пенсійних виплат та виплатою недоотриманої пенсії, як внутрішньо переміщена особа, додавши до заяви заяви довідку, яка підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлює Закон України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

За статтею 4 Закон України № 1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього закону.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

За частиною другою статті 7 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг, відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 615 призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.

Згідно з пунктом 5 Порядку, призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року (далі - Порядок № 365), для призначення (відновлення) виплат особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання (перебування), незалежно від факту реєстрації місця проживання (перебування). До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред`являється оригінал такої довідки.

За пунктом 6 Порядку № 365 структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України», який протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 10 наведеного Порядку структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у містах Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Необхідність надання паперової справи з тимчасово окупованої території для призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам указаними нормами не передбачена.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для внутрішньо переміщених осіб з окупованої території Автономної Республіки Крим не існує особливого порядку відновлення пенсійних виплат.

З огляду на це, пенсійний орган, пропонуючи такій особі заповнити бланк для витребування пенсійної паперової справи, витребовуючи таку справу, зокрема, від пенсійних органів Російської Федерації та врешті відновлюючи пенсійні виплати після з`ясування дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії, - діє неправомірно.

За запитом відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві витребувало пенсійну справу позивачки з Пенсійного фонду Російської Федерації по Краснодарському краю, надану відділом Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Севастополя.

Позивачка звернулася до суду із заявою про те, що відповідні пенсійні органи України відмовляють їй виплатити пенсію за віком за період з 01 березня 2014 року по 31 грудня 2016 року, яку вона не отримувала, як особа внутрішньо переміщена з тимчасово окупованої території України, хоча вона, зокрема, 06.07.2016 року зверталась до відповідача із заявою, яка останнім вимагалась, - витребувати пенсійну справу у пенсійному органі, який діє на тимчасово окупованій території України (Ленінського району м. Севастополя) і тим самим визначила межі своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою України, з жовтня 2009 року отримувала пенсію на території Автономної Республіки Крим, а після тимчасової окупації цієї території України перемістилася на її неокуповану територію і, 26.11.2014 року взята на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України (м. Севастополь, Крим).

Наведене стороною відповідача не спростовано, як і не спростовано те, що впродовж 2014 - 2016 років в означені позивачкою місяці та дні, коли вона проживала і була на обліку за місцем реєстрації в місті Києві, остання, не отримувала пенсію на території України.

Крім того, стороною відповідача не було подано суду доказів того, що позивач, перебуваючи на не окупованій території України в місті Києві, отримувала чи могла отримувати пенсію та/чи соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації, а інформація, що міститься у довідці пенсійного органу Російської Федерації, про виплату пенсії по 31.12.2016 року, на думку суду, фактичне отримання позивачкою коштів не доводить.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вже зазначалось вище, судом було встановлено, що згідно з довідкою від 26.11.2014 року № 3005/4555, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, позивачка взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України (м. Севастополь, Крим).

Орган Пенсійного фонду України м. Севастополя призначив позивачці пенсію за віком з жовтня 2009 року.

06 липня 2016 року звернулась до відповідача із заявою про витребування пенсійної справи з Ленінського району м. Севастополя, та із пояснень сторони позивача судом було встановлено, що зазначена заява була подана саме з метою відновлення соціальних виплат та отримання пенсії за віком з часу переміщення позивача на територію України, оскільки з березня 2014 року виплата пенсії була припинена.

На думку суду, з урахуванням матеріального становища, в якому опинилася позивачка, статусу, якого набула, у зв`язку переміщенням на неокуповану територію України, її звернення до управління ПФУ не могло бути розцінено відповідачем як звернення з іншою метою, окрім як відновлення пенсійних виплат, а тому дії відповідача в частині відмови та невиплати виплаті пенсії є неправомірними.

Також в ході розгляду справи знайшли своє об`єктивне підтвердженя пояснення позивача про те, що виплату пенсії їй було припинено з 01.03.2014 року, та після переміщення з тимчасово окупованої території на її неодноразові звернення з грудня 2014 року до липня 2016 року про поновлення пенсії відповіді вона не отримала.

Згідно із ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Слід звернути увагу на те, що відповідач, на якого покладено тягар доказування правомірності своїх дій, не надав суду жодних належних доказів наявності передбачених законодавством підстав, які б перешкоджали можливості відновити позивачу виплату пенсії після його звернення.

Відповідно до частини 1 статті 46 України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV) нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд звертає увагу на положення Конституції України, відповідно до яких, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

З огляду на вищенаведені норми та встановлену в ході розгляду справи протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з виплати пенсії, яка утворилась внаслідок неправомірних дій відповідача, суд приходить до висновку про те, що відповідач протиправно не здійснює виплату заборгованості, в зв`язку з чим суд вважає позов обґрунтованим та законним в зв`язку з чим підлягає задоволенню.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати незаконними дії Правобережного об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.03.2014 р. по 31.12.2016 р.

Зобов`язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного Фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Дніпропетровськ, - пенсію за віком за період з 01.03.2014 р. по 31.12.2016 р.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.П. Чередніченко