Справа № 1940/1638/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7562/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року (суддя Шульгач М.П., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 21.08. 2018 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 08.08.2018 №. В обґрунтування позовних вимог вказує, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте за результатами перевірки, проведеної з порушенням вимог чинного законодавства. Зокрема, наголошує, що достовірність повноти нарахування і сплати акцизного податку фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 30.04.2018 вже була охоплена в Акті про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами від 18.05.2018, тому проведення позапланової виїзної перевірки з тих самих питань є незаконним. З покликанням на статтю 61 Конституції України вважає, що позивач не може бути притягнутий до фінансової відповідальності за одне й те саме правопорушення, яке вже було відображене в акті попередньої перевірки.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі №1940/1638/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки достовірності, повноти нарахування і сплати акцизного податку ФОП ОСОБА_1 , на підставі даних про обсяги реалізації алкогольних напоїв відповідно до контрольних стрічок РРО, поданих податкових декларацій та даних про обсяги придбання алкогольних напоїв на підставі податкових (видаткових) накладних, а також наданої позивачем інформації про залишки алкогольної продукції, зокрема, пива, виявлено, що за період з 01.01.2017 по 30.04.2018 ФОП ОСОБА_1 придбано пива на загальну суму 10911351 грн, однак реалізована пива лише на суму 4538620 грн. Так, як до перевірки будь-яких документів на списання чи повернення товару платником не надано, контролюючим органом зроблено висновок про реалізацію пива без використання РРО на суму 6593717,57 грн, внаслідок чого позивачем в порушення вимог підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 Податкового кодексу України занижено об`єкт оподаткування з акцизного податку на суму 6593717,57 грн. та занижено податкове зобов`язання з акцизного податку з роздрібної торгівлі алкогольними напоями на 329685,88 грн. Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з тих підстав, що при визначенні грошового зобов`язання з акцизного податку контролюючому органу слід було застосовувати норми пункту 214.7 статті 214 ПК України, а не норми підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України є неправильним та не спростовує факту порушення, оскільки не враховує, що норми пункту 214.7 статті 214 ПК України уточнюють базу оподаткування при здійсненні, в тому числі роздрібної торгівлі підакцизними товарами, саме з метою повного оподаткування операцій з підакцизними товарами та недопущення уникнення від оподаткування підакцизних товарів.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що у період з 12.07.2018 по 18.07.2018 посадовими особами Головного управлінням ДФС у Тернопільській області проведена документальна позапланова виїзна перевірка достовірності, повноти нарахування і сплати акцизного податку фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 30.04.2018, за результатами якої складено Акт від 20.07.2018 №1845/19-00-13-06/247120270.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України, а саме ФОП ОСОБА_1 за період січень грудень 2017 року та за січень - квітень 2018 року занижено об`єкт оподаткування з акцизного податку всього на суму 6593717,57 грн., внаслідок чого занижено податкове зобов`язання з акцизного податку, що підлягає сплаті до бюджету всього на суму 329685,88 грн.

На підставі Акта перевірки від 20.07.2018 №1845/19-00-13-06/247120270 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.08.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за акцизним податком з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів на суму 494529,00 грн (основний платіж - 329686 грн, штрафні фінансові санкції (штрафи) - 164843 грн).

Вважаючи рішення відповідача неправомірним та таким, що суперечать приписам чинного законодавства позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги з тих підстав, що при визначенні грошового зобов`язання з акцизного податку контролюючому органу слід було застосовувати норми пункту 214.7 статті 214 ПК України, якою встановлена база оподаткування при псуванні, знищенні, втраті підакцизних товарів (продукції), а не норми підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України, оскільки докази реалізації позивачем відповідної продукції в матеріалах справи відсутні.

Проте колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Першим спірним питанням даної справи є правомірність проведення відповідачем документальної позапланової виїзної перевірки позивача з урахуванням норм ПК України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані ПК України.

Відповідно до вимог пункту 75.1 статті 75 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України).

Пунктом 78.4 статті 78 ПК України встановлено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Згідно з пунктом 78.5 статті 78 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначені статтею 79 ПК України.Пунктом 79.1 цієї статті передбачено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Разом з цим, положеннями пункту 78.2 статті 78 ПК України визначено, що контролюючим органам забороняється проводити документальні позапланові перевірки, які передбачені підпунктами 78.1.1, 78.1.4, 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, у разі, якщо питання, що є предметом такої перевірки, були охоплені під час попередніх перевірок платника податків.

Колегія суддів зазначає, що абзац другий пункту 78.2 статті 78 ПК України не забороняє проводити документальну позапланову перевірку, зокрема, на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України за період, який раніше перевірявся, якщо предметом перевірки будуть інші питання, не охоплені попередніми перевірками, але при цьому чітко визначені в наказі контролюючого органу.

В обґрунтування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 покликався на незаконність проведення документальної позапланової виїзної перевірки на підставі наказу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.07.2018 №1348 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки», оскільки вважав, що достовірність та повнота нарахування акцизного податку вже була перевірена під час фактичної перевірки на підставі наказу Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.05.2018 №1015 «Про проведення фактичної перевірки».

Однак такі твердження позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, з огляду на наступне.

У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , результати якою оформлені Актом фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями або тютюновими виробами від 18.05.2018, були питання наявності ліцензій на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, виявлення порушень встановлених правил торгівлі підакцизними товарами, маркування підакцизних товарів, дотримання встановлених мінімальних роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв та максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками або імпортерами таких тютюнових виробів, а також інших питань, що регулюються вимогами Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що чітко визначено в наказі Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.05.2018 №1015 «Про проведення фактичної перевірки». В той же час, предметом документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , результати якої оформлені Актом перевірки від 20.07.2018 №1845/19-00-13-06/247120270, були питання достовірності, повноти нарахування і сплати акцизного податку за період з 01.01.2017 по 30.04.2018, що чітко визначено в наказі Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.07.2018 №1348 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки». Враховуючи вищенаведене, очевидним є той факт, що предмети фактичної та документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 відрізняються, тобто предмет перевірки, призначеної наказом Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.07.2018 №1348 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» охоплює зовсім інші питання, ніж ті, що були визначені в наказі Головного управління ДФС у Тернопільській області від 11.05.2018 №1015 «Про проведення фактичної перевірки». Відтак, безпідставними та цілком необґрунтованими є покликання позивача на вказані обставини, як на підставу для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 24 грудня 2010 року, яка в подальшому підтримана й Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №804/5402/14, від 07 листопада 2018 року у справі №811/824/17, від 24 січня 2019 року у справі №815/1886/15, від 21 лютого 2019 року у справі №807/1425/15, зміст якої зводиться до того, що платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має право не погодитись з рішенням про призначення перевірки і оскаржити його в суді або застосувати інші заходи, передбачені статтею 81 ПК України, шляхом недопущення посадових осіб контролюючого органу до її проведення. Якщо ж допуск до проведення податкової перевірки відбувся і наказ реалізований, як прийнятий в межах закону і компетенції, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише зміст виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, згідно з правовою позицією суду касаційної інстанції, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захисту від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що ФОП ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про проведення документальної позапланової виїзної перевірки та допустив посадових осіб контролюючого органу до проведення такої.

Тому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення через незаконне, на його думку, проведення перевірки. Більше того, апеляційний суд наголошує, що жодних заперечень щодо суті порушень податкового законодавства, зафіксованих в Акті перевірки від 20.07.2018 №1845/19-00-13-06/247120270 в позовній заяві ФОП ОСОБА_1 не наведено.

Таким чином, судом апеляційної інстанції з врахуванням вищезазначеного, спростовуються доводи позивача щодо відсутності у контролюючого органу правових підстав для призначення та проведення перевірки, предмет якої був охоплений під час попередньої перевірки.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що документальна позапланова виїзна перевірка достовірності, повноти нарахування і сплати акцизного податку фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , за результатами якої складено Акт від 20.07.2018 №1845/19-00-13-06/247120270, проведена посадовими особами контролюючого органу на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з огляду на, що підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 08.08.2018 №, прийнятого за результатами її проведення, відсутні.

Суд першої інстанції жодної правової оцінки доводам позивача в цій частині не надав, натомість задовольнив позовні вимоги з тих підстав, що при визначенні грошового зобов`язання з акцизного податку контролюючому органу слід було застосовувати норми пункту 214.7 статті 214 ПК України, якою встановлена база оподаткування при псуванні, знищенні, втраті підакцизних товарів (продукції), а не норми підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України, оскільки докази реалізації позивачем відповідної продукції в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд критично оцінює такі твердження суду першої інстанції та звертає увагу на наступне.

Згідно із підпунктом 212.1.11 пункту 212.1 статті 212 ПК України платником акцизного податку є, зокрема, особа - суб`єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України об`єктом оподаткування є операції, зокрема, з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

За правилами підпункту 214.1.4 пункту 214.1 статті 214 цього ж Кодексу у разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок базою оподаткування є вартість (з податком на додану вартість та без урахування акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів) підакцизних товарів, що реалізовані відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 215.1 статті 215 ПК України до підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; пальне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб і більше, транспортні засоби для перевезення вантажів; електрична енергія.

Пунктом 216.9 статті 216 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань щодо реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів є дата здійснення розрахункової операції відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», для безготівкових розрахунків - дата оформлення розрахункового документа на суму проведеної операції, який підтверджує факт продажу, відвантаження, фізичного відпуску товару, а у разі реалізації товарів фізичними особами - підприємцями, які сплачують єдиний податок, - дата надходження оплати за проданий товар.

За визначенням, викладеним у підпункті 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Отже у позивача, як суб`єкта господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, обов`язок зі сплати акцизного податку обумовлюється вчиненням операції з реалізації таких підакцизних товарів - наразі пива.

Крім того, пунктом 214.7 статті 214 ПК України визначено, що при псуванні, знищенні, втраті підакцизних товарів (продукції), крім випадків, передбачених у пункті 216.3 статті 216 цього Кодексу, базою оподаткування є вартість та обсяги втрачених товарів (продукції), що перевищують встановлені норми втрат згідно з пунктом 214.6 статті 214 цього Кодексу.

Датою виникнення податкового зобов`язання щодо зіпсованого, знищеного, втраченого підакцизного товару (продукції) є дата складання відповідного акта. У цьому пункті втраченим є товар (продукція), місцезнаходження якого платник податку не може встановити (пункт 216.2 статті 216 ПК України).

Пунктом 216.3 статті 216 ПК України встановлено, що податкове зобов`язання щодо втраченого підакцизного товару (продукції) не виникає, якщо: а) платник податку документально зафіксував ці втрати та надав контролюючим органам необхідні докази того, що відповідний підакцизний товар (продукцію) утрачено внаслідок аварії, пожежі, повені чи інших форс-мажорних обставин і його використання на митній території України є неможливим; б) підакцизний товар (продукцію) утрачено внаслідок випаровування в процесі виробництва, обробки, переробки, зберігання чи транспортування такого товару (продукції) чи з іншої причини, пов`язаної з природним результатом. Ця вимога застосовується у разі втрати підакцизних товарів (продукції) у межах нормативів втрат, які затверджуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що вартість та обсяги втрачених товарів (продукції), що перевищують встановлені норми втрат є об`єктом оподаткування акцизним податком. Фактичні втрати визначаються шляхом проведення інвентаризації.

При цьому, обов`язок складання акта про знищення, втрату підакцизного товару (продукції) та документальної фіксації таких обставин, покладається саме на платника податків.

З матеріалів справи видно, що під час документальної позапланової виїзної перевірки достовірності, повноти нарахування і сплати акцизного податку, на підставі даних про обсяги реалізації алкогольних напоїв відповідно до контрольних стрічок РРО, поданих податкових операцій та даних про обсяги придбання алкогольних напоїв на підставі податкових (видаткових) накладних, а також наданої позивачем інформації про залишки алкогольної продукції, встановлено, що з 01.01.2017 по 30.04.2018 ФОП ОСОБА_1 придбано пива на загальну суму 10911351 грн, однак реалізовано пива лише на суму 4538620 грн, при цьому залишок алкогольної продукції на 30.04.2018 становив 11472 пл. на суму 114720 грн. Даний факт позивачем не заперечувався.

Будь-яких документів щодо нормативних втрат, псування чи знищення підакцизної продукції ФОП ОСОБА_1 ні під час перевірки, ні під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, не надано.

Також судом апеляційної інстанції враховується та обставина, що позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги вищезазначеними доводами та твердженнями.

Крім того, суд апеляційної інстанції критично оцінює висновки суду першої інстанції про те, що оскільки докази реалізації позивачем відповідної продукції в матеріалах справи відсутні, то норми підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України застосуванню не підлягають. Оскільки реалізація підакцизних товарів здійснювалась ФОП ОСОБА_1 без використання РРО, тобто без застосування документів, які б таку реалізацію підтверджували, неможливим є підтвердження контролюючим органом такої реалізації будь-якими документами. Апеляційний суд вважає достатнім підтвердження реалізації позивачем підакцизних товарів без застосування РРО на підставі даних про обсяги реалізації алкогольних напоїв відповідно до контрольних стрічок РРО, поданих податкових операцій та даних про обсяги придбання алкогольних напоїв на підставі податкових (видаткових) накладних, а також наданої позивачем інформації про залишки алкогольної продукції з 01.01.2017 по 30.04.2018.

Відтак, оскільки ФОП ОСОБА_1 до перевірки будь-яких документів на списання чи повернення товару, жодних актів, які б засвідчували факт втрати, псування чи знищення підакцизної продукції не надано, контролюючим органом зроблено правильний висновок про реалізацію позивачем підакцизного товару, а саме пива, без використання РРО на суму 6593717,57 грн, внаслідок чого платником податків в порушення вимог підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 ПК України в період січень-грудень 2917 року та січень-квітень 2018 року занижено об`єкт оподаткування з акцизного податку на суму 6593717,57 грн та занижено податкове зобов`язання з акцизного податку з роздрібної торгівлі алкогольними напоями на суму 329685,88 грн.

Зазначені в позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що спрямовані на уникнення обов`язку зі сплати акцизного податку.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що Головне управління ДФС у Тернопільській області вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконало.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року.