Справа № 140/1228/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7800/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Попка Я. С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Сорокою Ю. Ю. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 05 квітня 2019 року № 28 та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вимоги позову обгрунтовані тим, оскаржуваний наказ відповідача прийнятий без урахування того, що вона, будучи громадянкою Республіки Сомалі та перебуваючи за її межами, змушена шукати захисту в Україні з огляду на загрозу її життю в країні походження.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує обставинами, викладеними у позовній заяві. Вказує, що на момент залишення території країни походження існувала загроза фізичної розправи з боку її чоловіка, який є представником терористичного угрупування « ОСОБА_2 » та змусив її з ним одружитись. Крім цього, зазначає, що в регіоні, в якому вона жила, ситуація дуже небезпечна і на даний час.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Сомалі.

03 грудня 2014 року ОСОБА_1 , перебуваючи на території України, звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України винесено рішення № 577-15 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04 жовтня 2015 року посадовими особами Чопського прикордонного загону було затримано ОСОБА_1 за порушення законодавства України з прикордонних питань.

02 листопада 2016 року позивачу видано посвідку на тимчасове проживання, дію якої продовжено до 27 жовтня 2018 року.

18 березня 2019 року позивач звернулася із заявою до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області України про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області України у Волинській області винесено висновок про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки подана нею заява носить характер зловживання, так як подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

На підставі вказаного висновку наказом начальника Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 05 квітня 2019 року № 28 громадянці ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з статтею 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частина шоста статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як підтверджується матеріалами справи, підставою для винесення відповідачем наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Сомалі ОСОБА_1 був висновок Управління Державної міграційної служби України у Волинській області України про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки подана нею заява носить характер зловживання, так як подана особою, якій було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Слід зазначити, що 03 грудня 2014 року громадянка Сомалі ОСОБА_1 вже зверталася до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, в обгрунтування якої зазначила, що вона боїться повертатися до країни свого походження через загрозу фізичної розправи з боку її чоловіка, за якого її примусово видав її дядько і якого вона не любила.

Так, 07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України винесено рішення № 577-15 про відмову у визнанні громадянки Сомалі ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

При цьому, 18 березня 2019 року позивач повторно звернулася із заявою до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка мотивована тим, що вона не бажає повертатись до країни походження через загрозу її життю, оскільки один з представників угрупування « ОСОБА_2 » хотів на ній одружитись та забрати з собою, а вона відмовила йому та втекла.

Тобто, звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, при цьому зміст заяви зводиться до небажання повернення до країни походження.

Разом з тим, позивачем не наведено жодного конкретного факту або інших доказів того, що її побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими.

Суд звертає увагу на те, що до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов`язані з її расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами позивач причетна не була, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявою-анкетою.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції з інтернет-ресурсів, ситуація в Республіці Сомалі, зокрема, в місті її постійного проживання ОСОБА_3 , стабілізувалась, місто Кісмайо вважається одним з трьох найбезпечніших міст в південній та центральній частині Республіки Сомалі.

Також, слід зазначити, що з повторною заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач звернулася через тривалий проміжок часу після закінчення терміну дії її посвідки на тимчасове проживання в Україні, що, на думку суду, свідчить про відсутність обгрунтованого побоювання загрози її життю внаслідок повернення до країни походження та її звернення виключно з метою легалізації її перебування на території України.

Таким чином, враховуючи, що відносно позивача вже було прийнято рішення про відмову у визнанні її біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яке є чинним, а також незазначення позивачем при повторному зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, про будь-які зміни умов, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного наказу, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі № 140/1228/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Я. С. Попко