Справа № 640/970/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/970/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

представника позивача: Дяковського О.С.;

представника відповідача: Гуць М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 року №, винесене Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області відносно Фізичної особи -підприємця ОСОБА_1;

- визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 року №, винесене Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області відносно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

- стягнути на користь Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 , і.п.н. НОМЕР_1 , на р/р № НОМЕР_2 в АТ "УКРЕКСІМБАНК". МФО 322313 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1422,34 грн. та усі підтверджені належним чином витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 8 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, є безпідставними, оскільки позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів було включено до витрат суми коштів, сплачених за надання бухгалтерських послуг та за надання правової допомоги, які пов`язані з господарською діяльністю та з отриманням доходу. Також, позивач стверджує про помилковість висновків податкового органу щодо заниження єдиного соціального внеску, внаслідок неправомірного зменшення суми фактично понесених позивачем витрат. Відтак, на думку позивача, рішення податкового органу є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 21.03.2019 р. позов задоволено. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення-рішення від 18.12.2018 року № , від 18.12.2018 року № , винесені Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області відносно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , сплачений нею судовий збір у розмірі 1425,34 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області. Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на р/р № НОМЕР_2 в АТ "УКРЕКСІМБАНК", МФО 322313 понесені нею витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 8000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга, разом з поданими уточненнями до неї, мотивована тим, що ФОП ОСОБА_3 (дочка ФОП ОСОБА_1 ) здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями ФОП ОСОБА_1 та впливала на економічний результат її підприємницької діяльності, а саме: при виплачених коштах позивача ФОП ОСОБА_3 , яка є її дочкою, за бухгалтерські послуги в сумах за 2016 рік - 360 000,00 грн., за 2017 рік в сумі - 112 000,00 грн., її власний чистий оподатковуваний дохід становив в 2016 році - 91 647,21 грн., в 2017 р. - 15 855,57 грн. Отже, апелянт вважає, що позивачем не підтверджено витрати безпосередньо пов`язані з отриманням її доходів, які провадять діяльність на загальній системі оподаткування, оскільки із наданих позивачем первинних документів не можливо встановити зміст наданих бухгалтерських послуг.

Також апелянт вказує на те, що в ході перевірки встановлено безпідставне включення до складу витрат на обслуговування авто, наданих ФОП ОСОБА_4 Відсутність наданих до перевірки актів виконаних робіт (наданих послуг), договорів тощо не дає змоги встановити, який саме автомобіль обслуговувався, які саме ремонтні роботи проводились, хто виконував роботи та в якій кількості. Також апелянт зазначає, що даний автомобіль належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю, що унеможливлює встановлення використання автомобіля лише в господарській діяльності позивача.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки її розмір є завищеним.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача з неналежного - Головного управління ДФС у Київській області на належного - Головне управління ДПС у Київській області, яке обґрунтовано тим, що згідно постанови Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 р. утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України.

Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України № 682-р від 21.08.2019 р. функції і повноваження Державної фіскальної служби України припиняються з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час податкового законодавства, а також законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу. Тобто фактично функції з реалізації державної податкової політики виконується Державною податковою службою, а функції Державної фіскальної служби України припинили здійснюватися.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявленого клопотання та протокольною ухвалою здійснила заміну Головного управління ДФС у Київській області на його правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області.

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДФС у Київській області проведено планову документальну виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи та з питань нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період діяльності з 01.01.2016 р. по 31.12.2017 р.

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

1) п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме: встановлено заниження суми чистого доходу на загальну суму 119 743,96 грн. без ПДВ, в т.ч. за 2016 р. в сумі 0,00 грн. та за 2017 р. в сумі 119 743,96 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 21553,91 грн., в т.ч. за 2017 р. в сумі 21553,91 грн.

2) пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України, а саме: не нараховано та не сплачено до бюджету військовий збір в сумі 1796,16 грн., в т.ч. за 2017 р. в сумі 1796,16 грн.

За результатами перевірки складено акт від 30.11.2018 р. № 8066/10-36-13-04/ НОМЕР_1 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 18.12.2018 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 133 278,48 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 88 852,32 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 44 426,16 грн.;

- від 18.12.2018 р. № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір на загальну суму 9 255,45 грн., в тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 7404,36 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1851,09 грн.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, позивач звернулась до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено встановлені актом перевірки порушення ФОП ОСОБА_1, що слугували підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до п. 162.1 ст. 162 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно з п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (далі - Положення), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та Положення свідчить про те, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 14.01.2015 №К/9991/72258/12, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону № 996-ХІV, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст.177 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VІ зі змінами та доповненнями.

Згідно з п. 177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходим (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 ст.177 ПК України визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.

Відповідно до пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 ПК України до інших витрат відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково - касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п.п.177.4.5. п.177.4 ст.177 ПК України, до складу витрат підприємця не включаються:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою- підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК України. У ній зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

З огляду на викладене, суд зазначає, що витрати на бухгалтерські послуги, витрати на оренду землі, переплата за електроенергію, витрати на маркетингові послуги, є витратами, безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, які можуть бути включені фізичною особою-підприємцем до складу витрат згідно із вимогами п. 177.4 ст. 177 ПК України.

У свою чергу, як вбачається з акту перевірки, що позивачем безпідставно включено до витрат суму витрат на бухгалтерські послуги, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходів, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб.

При цьому, в Акті перевірки відповідач зазначив, що ФОП ОСОБА_1 безпідставно включено до витрат суму витрат з надання бухгалтерських послуг та послуг з надання правової допомоги, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходів.

Наведене порушення призвело до заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу та, як наслідок, до заниження зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності та зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Так, досліджуючи питання правомірності віднесення до складу витрат, пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем, які відображені у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016, 2017 рік, зокрема з питань понесених витрат на бухгалтерські послуги, судом першої інстанції встановлено, що позивачем (замовник) отримано послуги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (виконавець) за Договорами про надання бухгалтерської послуги від 04.01.2016 №1/16, від 03.01.2017 року №1/17.

Відповідно до п. 1.1. вказаних договорів Замовник (ФОП ОСОБА_1 ) в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає завдання, а виконавець (ФОП ОСОБА_3 ) приймає на себе зобов`язання надати за плату Замовника послуги щодо проведення бухгалтерського обслуговування Замовника із бухгалтерських, фінансових та економічно-правових питань, пов`язаних з господарською діяльністю підприємства Замовника, а саме: підготовка, обробка та аналіз первинної документації Замовника, підготовка податкової звітності один раз на місяць. Обов`язком виконавця є після кожного доручення складати звіт із зазначенням виконаної роботи та суми понесених витрат (п.3.4 Договору). Дорученням є задання Замовника на виконання робіт, передбачених у п.1.1 Договорів.

На виконання умов договору від 04.01.2016 року №1/16 за результатами надання ФОП ОСОБА_3 для ФОП ОСОБА_1 бухгалтерських послуг сторонами складені на підписані акти здачі -прийняття робіт (надання послуг), а саме: акти №ОУ-0000002 від 29.01.2016 року, №ОУ-0000003 від 29.02.2016 року, №ОУ-0000005 від 31.03.2016 року, №№ОУ-0000009 від 29.04.2016 року, №ОУ-0000011 від 31.05.2016 року, №ОУ-0000012 від 30.06.2016 року, №ОУ-0000015 від 29.07.2016 року, №ОУ-0000018 від 31.08.2016 року, №ОУ-0000020 від 30.09.2016 року, №ОУ-0000023 від 31.10.2016 року, №ОУ-0000025 від 30.11.2016 року, №ОУ-0000027 від 30.12.2016 року відповідно до яких проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 30 000 грн.

У вказаних актах зазначена виконана робота та суми понесених витрат.

Розрахунки проводились у безготівковій формі, шляхом зарахування коштів на банківський рахунок виконавця.

Проведення оплати за такі послуги підтверджується платіжними дорученнями: №4501 від 27.01.2016 року на суму 9 000 грн., №4517 від 04.02.2016 року на суму 15 000 грн., №4538 від 10.02.2016 року на суму 10 000 грн., №4550 від 12.02.2016 року на суму 5 000 грн., №4559 від 12.02.2016 року на суму 15 000 грн., №4566 від 18.02.2016 року на суму 3 000 грн., №4602 від 02.03.2016 року на суму 3 000 грн., №4625 від 14.03.2016 року на суму 12 000 грн., №4634 від 23.03.2016 року на суму 3 000 грн., №4672 від 04.04.2016 року на суму 5 000 грн.. №4676 від 06.04.2016 року на суму 5 000 грн., №4676 від 06.04.2016 року на суму 5 000 грн., №4686 від 11.04.2016 року на суму 2 000 грн., №4692 від 14.04.2016 року на суму 3 000 грн.. №4706 від 20.04.2016 року на суму 7 000 грн., №4715 від 25.04.2016 року на суму 18 000 грн., №4787 від 25.05.2016 року на суму 5 000 грн., №4804 від 31.05.2016 року на суму 3 000 грн., №4806 від 01.06.2016 року на суму 2 000 грн., №4859 від 23.06.2016 року на суму 3 000 грн., №4888 від 08.07.2016 року на суму 3 000 грн., №4873 від 02.07.2016 року на суму 5 000 грн., №4899 від 15.07.2016 року на суму 10 000 грн., №4902 від 18.07.2016 року на суму 10 000 грн., №4941 від 29.07.2016 року на суму 10 000 грн., №4954 від 29.07.2016 року на суму 8 000 грн., №4979 від 16.08.2016 року на суму 3 000 грн., №4987 від 18.08.2016 року на суму 2 000 грн., №4992 від 23.08.2016 року на суму 5 000 грн., №5022 від 03.09.2016 року на суму 8 000 грн., №5042 від 09.09.2016 року на суму 9 000 грн., №5051 від 14.09.2016 року на суму 3 000 грн., №5054 від 15.09.2016 року на суму 5 000 грн., №5100 від 29.09.2016 року на суму 3 000 грн., №5108 від 03.10.2016 року на суму 10 000 грн., №5120 від 06.10.2016 року на суму 3 000 грн., №5128 від 03.10.2016 року на суму 3 000 грн.. №5141 від 13.10.2016 року на суму 3 000 грн., №5159 від 18.10.2016 року на суму 3 000 грн., №5172 від 27.10.2016 року на суму 5 000 грн., №5181 від 02.11.2016 року на суму 15 000 грн., №5197 від 07.11.2016 року на суму 3 000 грн., №5260 від 01.12.2016 року на суму 3 000 грн., №5271 від 05.12.2016 року на суму 3 000 грн., №5291 від 13.12.2016 року на суму 5 000 грн., №5317 від 22.12.2016 року на суму 5 000 грн., №5319 від 23.12.2016 року на суму 5 000 грн., №5331 від 26.12.2016 року на суму 9 000 грн., №5346 від 27.12.2016 року на суму 15 000 грн., №5361 від 29.12.2016 року на суму 57 000 грн.

На виконання умов договору №1/17 від 03.01.2017 року за результатами надання ФОП Косогор Т.В. для ФОП ОСОБА_1 бухгалтерських послуг сторонами складені на підписані акти здачі -прийняття робіт (надання послуг), а саме: акти №ОУ-0000001 від 31.01.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 9 000 грн., №ОУ-0000003 від 28.02.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 10 500 грн., №ОУ-0000005 від 31.03.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 10 500 грн., №ОУ-0000014 від 30.06.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 30 000 грн., №ОУ-0000021 від 29.09.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 30 000 грн., №ОУ-0000031 від 31.12.2017 року, відповідно до якого проведені такі роботи: підготовка аналіз та обробка первинної документації на суму 22 500 грн.

У вказаних актах зазначена виконана робота та суми понесених витрат.

Проведення оплати за такі послуги підтверджується платіжними дорученнями: №5382 від 17.01.2016 року на суму 3 000 грн., №5529 від 04.04.2017 року на суму 7 000 грн.. №24 від 03.05.2017 року на суму 6 000 грн., №33 від 12.02.2017 року на суму 5 000 грн., №102 від 16.06.2017 року на суму 4 000 грн., №113 від 21.06.2017 року на суму 9 000 грн., №137 від 05.07.2017 року на суму 11 000 грн., №147 від 13.07.2017 року на суму 3 000 грн., №156 від 19.07.2017 року на суму 3 000 грн., №160 від 24.07.2017 року на суму 2 000 грн., №175 від 31.07.2017 року на суму 3 000 грн., №193 від 10.08.2017 року на суму 5 000 грн., №243 від 19.09.2017 року на суму 3 000 грн., №282 від 10.10.2017 року на суму 3 000 грн., №300 від 20.10.2017 року на суму 8 000 грн., №332 від 16.11.2017 року на суму 3 000 грн., №342 від 22.11.2017 року на суму 3 000 грн., №365 від 04.12.2017 року на суму 5 000 грн., №371 від 11.12.2017 року на суму 4 000 грн., №375 від 14.12.2017 року на суму 3 000 грн., №380 від 18.12.2017 року на суму 5 000 грн., №386 від 22.12.2017 року на суму 3 000 грн., №396 від 28.12.2017 року на суму 11 000 грн.

Окрім того, ФОП ОСОБА_3 , виставлялись рахунки-фактури ФОП ОСОБА_1 на оплату вказаних вище бухгалтерських послуг.

За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

В Акті перевірки відповідач вказує, що в розділі 4 вказаних договорів, відповідно до п.4.1. за надання послуг, зазначених у п.1.2. Договору, замовник сплачує Виконавцю винагороду в сумі, яка визначається в актах виконаних робіт. Проте даний пункт в договорах наданих до перевірки відсутній п.1.2.

Суд зазначає, що оскільки перелік послуг, які надавались Виконавцем Замовнику, зазначений у п.1.1 Договору №1/16 та у п.1.1. Договору №1/17, жодним чином не впливає на проведення фінансово-господарських операцій.

Відповідно до п.3.4. Договору №1/16 та п. 3.4. Договору №1/17 вказується, що обов`язком Виконавця після кожного доручення складати звіт із зазначенням виконаної роботи та суми понесених витрат.

Дорученням є завдання Замовника на виконання робіт, передбачених у п.1.1. Договорів.

Суд звертає увагу, що по-перше, як зазначалось вище, на виконання умов вказаних договорів між ФОП ОСОБА_3 та позивачем складались та підписувались акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). У вказаних актах зазначена виконана робота та суми понесених витрат.

Як вбачається із пояснень представника позивача, оскільки сторони у договорах не визначили саму форму такого звіту, то між собою вони погодили, що формою такого звіту є акт здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Тому, суд першої інстанції погодився з твердженням позивача, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) є первинним документом, який є підставою для формування витрат з податку на доходи фізичних осіб.

Суд першої інстанції зазначив, що звіти із зазначенням виконаної роботи не є первинними документами, на підставі яких формуються витрати платника податку та дані податкового обліку. В ході перевірки Відповідачем перевіряються первинні документи, які стали підставою для формування даних податкової звітності.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, такі первинні документи надані позивачем до перевірки.

Отже, твердження контролюючого органу про те, що відсутні звіти із зазначенням виконаної роботи, є безпідставним та неправомірним, адже формою такого звіту є акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) і безпосередньо такі звіти не є первинними документами.

З урахуванням вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що всі витрати ФОП ОСОБА_1 на бухгалтерські послуги, які використовувались у господарській діяльності, документально підтверджені.

Крім того, матеріалами справи підтверджується той факт, що понесені позивачем витрати, безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю останнього, оскільки вони стосуються із здійсненням та введенням позивачем бухгалтерського обліку та на врегулювання спорів в судах, зокрема з податковим органом.

Щодо наявності у фізичної особи-підприємця обов`язку вести облік доходів і витрат, складати звітність, зберігати первинні документи, суд першої інстанції зазанчив наступне.

Фізичні особи - підприємці зобов`язані вести податковий облік, який є підсистемою бухгалтерського обліку, яка за встановленими державою правилами формує інформацію про нарахування та сплату податків і зборів відповідним державним органам, основним завданням якого є контроль за правильністю, своєчасністю і повнотою нарахування та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів). Це твердження підтверджується такими законодавчими нормами:

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані:

-вести Книгу обліку доходів і витрат;

-мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Відповідно до п. 16.1.2 ст. 16 ПК України платники податків зобов`язані вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплата податків та зборів.

Згідно з Роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року "Про статус фізичної особи-підприємця", відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи. Вказана стаття Закону залишає поза увагою таку численну групу учасників цивільних відносин як фізичні особи - підприємці, які у сукупності теж охоплюються поняттям "фізичні особи", але в силу свого статусу мають певні відмінності у правовому регулюванні їх відносин. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи-підприємця.

Насамперед, слід зазначити, що підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року №97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов`язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (ст. 50 ЦК України). Зазначене прослідковується, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦК України.

Водночас, слід зауважити, що в господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа-підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання".

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

При цьому, ст. 19 Господарського кодексу України встановлено, що всі суб`єкти господарювання зобов`язані вести первинний облік результатів своєї діяльності та вести бухгалтерський облік.

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, матеріали справи свідчать, що витрати, які були понесені позивачем за результатом здійснення господарських операцій у 2016-2017 роках підтверджені належними документами, що оформлені згідно з вимогами чинного законодавства.

Крім того, в акті перевірки Відповідач посилається на пов`язаність осіб ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 Зокрема, перевіряючим органом зазначено: "ФОП ОСОБА_3 (дочка ФОП ОСОБА_1 ) здійснювала фактичний контроль за бізнес-рішеннями ФОП ОСОБА_1 та впливала на економічний результат її підприємницької діяльності». Крім того, Відповідач посилається на те, що в первинній документації вказується адреса доставки (розвантаження) ФОП ОСОБА_3

Надаючи оцінку вищевказаним доводам відповідача, суд першої інстанції зауважив, що податковим законодавством не передбачено ніяких заборон на проведення господарських операцій між фізичними особами-підприємцями, які є родичами. Відповідач не вказує, яким чином пов`язаність осіб впливає на формування витрат фізичною особою-підприємцем. Відповідач не наводить ніяких норм законодавства, які б свідчили про те, що пов`язаність осіб певним чином впливає на формування витрат з податку на доходи фізичних осіб.

Також суд першої інстанції звернув увагу на те, що між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 проводились фінансово-господарські операції, які належним чином підтверджені документально та фактично виконані сторонами. ФОП ОСОБА_3 ніяким чином не контролювала бізнес-рішення ФОП ОСОБА_1 та не впливала на економічний результат її підприємницької діяльності. ФОП ОСОБА_3 виконувала свої договірні зобов`язання перед ОСОБА_1

Більш того, позивачем у первинній документації вказано різні адреси доставки (розвантаження), в залежності від місцезнаходження отримувача товару.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та зауважує, що товар поставлявся ТОВ «Солодкий замок», яке знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Електротехнічна, 18.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає висновки відповідача про непідтвердження реальності витрат позивача помилковими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що за результатами наданих послуг сторонами складений та підписаний акт виконаних робіт № 161 від 31.10.2016, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 надані позивачу послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортного засобу НОМЕР_3 на суму 7 328 грн.

ФОП ОСОБА_4 виставлено позивачу рахунок-фактура №161 від 31.10.2016 за технічне обслуговування та ремонт автотранспортного засобу НОМЕР_3 на суму 7 328 грн. До вказаного рахунку ФОП ОСОБА_4 надана детальна розшифровка виконаних робіт щодо ремонту автомобіля.

За надані послуги позивачем сплачені кошти ФОП ОСОБА_4 на суму 7 328 грн., які підтверджено платіжним дорученням №5174 від 31.10.2016 року.

Крім того, за результатами наданих послуг сторонами складений та підписаний акт виконаних робіт №167 від 24.10.2016, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 надані позивачу послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортного засобу НОМЕР_3 на суму 14 296 грн.

ФОП ОСОБА_4 виставлений позивачу рахунок-фактура №167 від 24.10.2016 року за технічне обслуговування та ремонт автотранспортного засобу НОМЕР_3 на суму 14 296 грн. До вказаного рахунку ФОП ОСОБА_4 надана детальна розшифровка виконаних робіт щодо ремонту автомобіля.

За надані послуги позивачем сплачені кошти ФОП ОСОБА_4 на суму 14 296 грн., які підтверджено платіжним дорученням №298 від 24.10.2016 року.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є власником вказаного автомобілю VOLKSVAGEN LT 28 НОМЕР_3, який використовується у господарській діяльності позивача для перевезення та відвантаження товарів покупцям, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних, видатковими накладними.

З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем правомірно у відповідності до п. 177.4 ст. 177 ПК України включені витрати на обслуговування автомобіля до складу витрат з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 21 624 грн.

Враховуючи встановлені обставини, а також те, що під час розгляду справи відповідачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем оподаткованого доходу, у той час як матеріали справи свідчать, що позивач здійснював податковий облік відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 р. № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 16 1 підрозділу 10 ПК України об`єктом оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (ст.163 ПКУ).

Із зазначеного вбачається, що нарахування щодо військового збору та ЄСВ залежать від загального оподаткованого доходу суб`єкта підприємництва.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції встановлено протиправність нарахування позивачу податку на доходи фізичних осіб, відповідно нарахування сум військового збору є також протиправним, а відтак податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 р. № є також протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. справ "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

Окрім того, судом першої інстанції було прийнято рішення про стягнення на користь Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та усі підтверджені належним чином витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 8000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

У відповідності до приписів ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Обґрунтовуючи розмір заявленої суми позивач посилався на те, що відповідно до умов договору ним, станом на 08.01.2019 року, понесені наступні витрати на професійну правничу допомогу: складання позовної заяви про визнання протиправними і скасування податкового повідомлення-рішення від 18.12.2018 року №002151303 та податкового повідомлення -рішення від 18.12.2018 року №.

З цією метою позивачем надано суду копію договору про надання правничої (правової) допомоги №08/01-19(А) від 08.01.2019 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №08/01-19(А) від 08.01.2019 року, рахунок-фактуру №174 від 08.01.2019 року, акт приймання наданих послуг від 14.01.2019 року на загальну суму 8 000,00 грн., детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Мороз С.С. та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги відповідно до акту приймання наданих послуг від 14.01.2019 року, ордер адвоката Мороз С.С., копію прибуткового касового ордеру №1 від 08.01.2019 року на суму 8 000,00 грн.

Разом з тим, відповідач як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції зазначає, що ні акт виконаних робіт, ні платіжне доручення надані позивачем до суду, не містять конкретизації наданих послуг, їх об`єм, кількість затрачених ресурсів, що не дозволяє встановити які саме юридичні послуги фактично надано та визначити обґрунтованість сплачених коштів.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 1, 7-9 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що витрати на виконання Договору про надання правничої (правової) допомоги №08/01-19 від 08.01.2019 року, що підтверджуються квитанцією №1 від 08.01.2019 року на суму 8000,00 грн. відносяться до витрат на професійну правничу допомогу та в розумінні приписів ст.132 КАС України є судовими витратами позивача.

При цьому вказані судові витрати, з урахуванням наданих доказів є доведеними, повністю відповідають вимогам приписів ст.134 КАС України та підлягають стягненню у відповідності до ст. 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Дослідивши надані докази, суд першої інстанції зазначив, що в кожному із перерахованих документів міститься детальний опис наданої послуги саме у цій справі, тобто наявні усі дані, які дають можливість ідентифікувати надану послугу та прослідкувати взаємний зв`язок із даними спором.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність у договорі про надання правничої допомоги порядку визначення вартості гонорару адвоката, із урахуванням вартості його погодинної роботи. Такі відомості також відсутні і в акті виконаних робіт.

Окрім того, ані договір про надання правничої допомоги, ані додаткові угоди до нього, ані рахунок-фактура та прибутковий касовий ордер не містить інформації в призначенні платежу щодо номеру справ у якій адвокатом надаються послуги, у зв`язку із чим неможливо встановити, що сплата коштів в сумі 8 000,00 грн. відбулась саме в даній справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які свідчать про обґрунтованість та реальність понесених витрат в даній справі, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Судом першої інстанції не було надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам понесених позивачем витрат на правничу допомогу, що призвело до неправильного вирішення справи в частині присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу, а відтак є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 317 КАС України апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 21.03.2019 р. скасувати в частині присудження на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 березня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на р/р № НОМЕР_2 в АТ "УКРЕКСІМБАНК", МФО 322313 понесених нею витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, ) та прийняти нову постанову в цій частині про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 19.09.2019 р.