Справа № 340/1382/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 вересня 2019 року м. Дніпросправа № 340/1382/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,

секретар судового засідання: Новошицька О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 (суддя Кармазина Т.М., повний текст складено 23.07.2019)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області в особі територіального підрозділу Кіровоградського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №1 від 26.01.2019 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Айн-Хільва, республіки Ліван, паспорт серії НОМЕР_1 від 25.09.2017 р., прийняте Кіровоградським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області.

Позов обґрунтовано тим, що 04.04.2017 він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 . В період часу з 28.04.2017 по 03.07.2018 був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 . В травні 2018 він звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію, як особі яка є чоловіком та батьком осіб - громадян України. Зазначає, що разом із заявою ним були надані усі необхідні документи відповідно до ст.9 Закону України "Про імміграцію". Будь-яких зауважень до наданих документів не виникло та надані документи на момент отримання дозволу були чинні. Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, визначених ст.10 Закону України "Про імміграцію", на думку позивача, не було. Крім того, зазначає, що з 03.07.2018 та на даний час він проживає на території України разом із своєю дружиною та донькою за адресою: АДРЕСА_2 , дотримуючись чинного законодавства України. Позивач вказує, що він неодноразово звертався до відповідача із заявами в яких просив повідомити про результати розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію, проте будь-яких відповідей не отримав. При цьому зазначає, що 13.03.2019 йому продовжено дозвіл на тимчасове проживання в Україні строком на один рік, про що видано відповідну посвідку № НОМЕР_2 від 13.03.2019. 31.05.2019 повторно звернувшись до відповідача, йому була надана копія рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Позивач вважає дану відмову незаконною, необґрунтованою, безпідставною та такою, що порушує його права, гарантовані Конституцією України, чинним міжнародним законодавством та законодавством України. Також позивачем надана відповідь на відзив (а.с.183-185).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення №1 від 26.01.2019 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Айн-Хільва, республіки Ліван, паспорт серії НОМЕР_1 від 25.09.2017 р., прийняте Кіровоградським районним сектором Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію. Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивач місцем свого проживання в Україні зазначив домоволодіння по АДРЕСА_1 . Однак під час зовнішнього огляду встановлено, що будинок знаходиться в занедбаному стані. З пояснень сусідів, в будинку ніхто не проживає. Згідно листа УСБУ в Кіровоградській області від 08.01.2019 року №61/КР134/НТ встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 використовується ОСОБА_4 для масової реєстрації місця проживання іноземців з метою подальшої легалізації на території України та те, що у вказаному будинку ніхто не проживає, будинок знаходиться в занедбаному стані та не відповідає санітарним нормам. Відповідач зазначає, що вказаним листом УСБУ в Кіровоградській області вважає за доцільне відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 ЗУ №2491-ІІІ. Відповідач вважає, що позивач надав свідомо неправдиві відомості, оскільки він у заяві про надання дозволу на імміграцію вказав адресу свого проживання, за якою не проживає та, враховуючи занедбаний стан будинку і не міг проживати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства, що підтверджується паспортом серія НОМЕР_1 , виданим 25.09.2017 року республіка Ліван, в якому зазначено, що він є Палестинським біженцем (а.с.20-22). Відповідно до даних свідоцтва про шлюб, 04 квітня 2017 року між позивачем та громадянкою України ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, про що Кропивницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області складено відповідний актовий запис №175 (а.с.13). ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася донька - ОСОБА_6 , батьком якої є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Кропивницьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Кіровоградській області 20.04.2017 року (а.с.14). Малолітня донька позивача - ОСОБА_6 - є громадянкою України, що підтверджується довідкою №16/25/2018 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Управлінням ДМС України в Кіровоградській області 19.01.2018 року (а.с.15). На даний час позивач перебуває на території України, на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , виданої 13.03.2019, терміном до 12.03.2020 (а.с.19). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_4 має у спільній частковій власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-27).

25.04.2017 року отримав посвідку на тимчасове проживання на території України НОМЕР_5, терміном дії до 25.04.2018 (а.с.16-17); 02.05.2018 позивач отримав посвідку на тимчасове проживання на території України НОМЕР_4, терміном дії до 05.04.2019 (а.с.18).

В період з 28.04.2017 по 03.07.2018 позивач був зареєстрований та проживав в Україні за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17, 18, 24); у період з 03.07.2018 та на час розгляду справи - за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

08.05.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, як особі, що є батьком особи, що є громадянкою України (а.с.76-77). У вказаній заяві позивач зазначив місце проживання: АДРЕСА_1 . До заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачем надані документи, передбачені ст.9 Закону України "Про імміграцію" та пунктом 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

26 січня 2019 року Кіровоградським РЦ Управління ДМС України в Кіровоградській області складено висновок та прийнято Рішення №1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Айн Аль-Хіва, Республіки Ліван, на підставі п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" (а.с.157-158, 159). Підставою для прийняття такого рішення, стало те, що під час перевірки матеріалів міграційної справи позивача, встановлено, що ОСОБА_2 зазначив у заяві та надав довідку з місця проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , що не відповідає дійсності, оскільки за вказаною адресою фактично не проживає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 р. №3773-VI, Закону України "Про імміграцію" норми Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Таким чином вказана конституційна норма встановлює для іноземців та осіб без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах діють ті ж правами, свободами та обов`язки, які діють і для громадяни України.

Зазначена норма кореспондується з частиною 1 статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", так, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 р. №3773-VI іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Приписами ч. 16 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Зокрема, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

В силу ч. 1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. При цьому, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 ЗУ "Про імміграцію").

Колегія суддів апеляційної інстанціїх вважає за необхідне зазначити, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п.1 ч.3 ст.4 ЗУ "Про імміграцію").

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції:

- організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

- організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

- організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Водночас стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються для осіб, зазначених у пункті 4 частини 2 та у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону,

- копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону,

- копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з аналізу вищенаведених норм Закону України "Про імміграцію" вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Водночас матеріали справи містять підтвердження, що заявником до заяви був поданий весь пакет необхідних документів.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 11 Порядку №1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються:

паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок;

засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

документ про місце проживання (в Україні та за кордоном);

документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);

документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини 5 статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини 3 статті 4 Закону).

Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію").

У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини 7 статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Відповідно до п.12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць (п. 14 Порядку №1983).

Відповідно до п.16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з п.17 Порядку №1983 встановлено, що ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" у разі потреби, надсилає запит до МВС, органів Національної поліції, СБУ та Робочого апарату Укрбюро Інтерполу. Запит до Держприкордонслужби надсилається тільки стосовно тих осіб, клопотання яких надійшли через МЗС. МВС, Національна поліція, СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У свою чергу, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а саме, дозвіл на імміграцію не надається:

1)особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріалами справи підтверджується, що 08.05.2018 року позивач звернувся до Кіровоградського РС УДМС України в Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на імміграцію, у зв`язку з тим, що дитина є громадянкою України. До заяви додавши документи, визначені Законом України "Про імміграцію" (а.с.76-77).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що факт прийняття відповідачем заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну (з додатками до неї) підтверджується підписом завідувача Кіровоградського РС У ДМС України в Кіровоградській області Прохніцької К. в розділі "Службові відмітки" заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

24.05.2018 за №21/1764 та 28.09.2018 за №21/3103 надіслано запит до УСБУ у Кіровоградській області щодо перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну (а.с.135, 136).

У відповіді на запит УСБУ (лист від 08.01.19) зазначено, що на підставі абзацу другого п.9 Постанови КМУ від 26.12.2002 №1983 та п.4 ст.10 Закону України "Про імміграцію" вважають за доцільне відмовити особі без громадянства ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну (а.с.137).

24.05.2018 за №21/1765 надіслано запит до ГУНПУ в Кіровоградській області про перевірку осіб за обліками Інтерполу (а.с.138). Відповідь з ГУНПУ в Кіровоградській області надійшла 25.05.2018, якою повідомлено, що перевіркою по базі даних Інтерполу вказані у запиті - ОСОБА_2 не значиться (а.с.139).

24.05.2018 за №21/1766 та 28.09.2018 за №21/3104 надіслано запит до ГУНПУ в Кіровоградській області щодо ОСОБА_1 та вимоги на особу без громадянства, яка порушила клопотання про надання дозволу на імміграцію (а.с.140-141, 142-143, 145-149). Відповідь надійшла 24.10.2018, в якій зазначено, що ОСОБА_2 до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.144).

У довідці № зазначено, що відомості відносно ОСОБА_1 у ОСК ГУНПУ України в Кіровоградській області, відсутні (а.с.150).

Також, 24.05.2018 за 21/1768 та 28.09.2018 за №21/3102 до Адміністрації державної прикордонної служби України надіслано запити (а.с.151, 152). Відповідь надійшла 09.11.2018 вх.№2996/3521.1-18, де вказано, що інформація щодо заборони в`їзду зазначеної особи, відсутня (а.с.153).

05.06.2018 направлено запит до Аджамської сільської ради з наданням інформації щодо осіб, місце проживання яких на даний час зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.154), надано відповідь (а.с.155).

У висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну особі без громадянства ОСОБА_1 зазначено, що 08.06.2018 працівниками сектору УДМС України в області була проведена перевірка фактичного місця проживання за місцем реєстрації заявника, на предмет законності та факту проживання іноземця, встановлено, що за даною адресою ніхто не проживає. Також вказано про лист УСБУ від 08.01.19, в якому зазначено, що була проведена перевірка місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок за вказаною адресою належить на праві приватної власності громадянину України ОСОБА_4 , який останній використовує для масової реєстрації іноземних громадян, котрі подають документи до регіонального УДМС з метою своєї легалізації. Зазначений будинок перебуває у занедбаному стані та не відповідає санітарним нормам. За адресою, яка вказана у заві щодо надання дозволу на імміграцію особа фактично не проживає. Тобто позивач при поданні заяви про оформлення дозволу на імміграцію надав свідомо недостовірні відомості про місце свого проживання (а.с.157-158). У зв`язку з чим, і прийнято оскаржуване рішення.

Зі змісту довідок, що видані виконкомом Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 04.01.2018 та 26.03.2018, вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований по АДРЕСА_1 , в домоволодіння, яке належить ОСОБА_4 (а.с.24, 105).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що представник позивача у судовому засіданні вказала (в суді першої інстанції), що ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_4 , який і зареєстрував у належному йому на праві приватної власності домоволодінні, позивача. Крім того, представник позивача зазначала, що у період з 09.05.2018 по 30.06.2018, позивач разом із своєю сім`єю відвідував своїх батьків (Республіка Ліван), тому і не міг знаходитися за зареєстрованим місцем свого проживання в Україні, під час перевірки 08.06.2018 працівниками УДМС в області його фактичного місця проживання за місцем реєстрації (а.с.197-198).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с.22), при цьому відповідачем не спростовано зазначене.

Відповідач аргументує свою позицію тим, що відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Слід зазначити, що статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтовані докази.

З приводу доводів відповідача, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, шо:

Пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Отже, з аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Натомість, відповідно до пояснень представника позивача, яка є і дружиною позивача в судом першої інстанції в судовому засіданні з`ясовано, що ОСОБА_2 не запрошувався для надання пояснень та не затребувалось жодних інших документів, що могли б підтвердити факт його проживання за зазначеною в заяві адресою.

Водночас, матеріали справи не містять даних, що відповідачем спростовано зазначене.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; матеріали справи не містять вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; також матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію; не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

При цьому, відповідачем не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у обставинах, що склалися. Відмова у наданні дозволу, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення УДМС України в Кіровоградській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну порушує права ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні, його права і законні інтереси, як іноземця, чоловіка та батька громадян України, оскільки в подальшому змусять його виїхати з України та покинути свою родину і проживати окремо.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити пункти 83, 84 постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), де зазначено, що розрив сімейних відносин утворить надзвичайно болючий захід по відношенню до дітей. … Європейський суд не переконаний в тому, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дітей для цілей статті 8 Конвенції (повага до приватного і сімейного життя).

У цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, обставини справи свідчать про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень вирішуючи питання щодо прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну щодо ОСОБА_1 , не розглянув питання, чи було таке рішення прийняте в найкращих інтересах дитини, а саме пропорційно, з дотриманням відповідного балансу, що передбачено п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України.

Також, суд зазначає, що відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-ІV визначено, що дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Як встановлено статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції є правильним висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , оскільки таке рішення суб`єкта владних повноважень прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, без урахування принципу пропорційності.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 04.09.2019 та підлягає касаційному оскарженню в силу ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції..

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 04.09.2019.

В повному обсязі постанова виготовлена 11.09.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко