Справа № 640/12142/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 вересня 2019 року № 640/12142/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі позивач), адреса: АДРЕСА_1 із позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (надалі - відповідач), адреса: 02121, м. Київ, Харківське шосе, 176-г, у якій просить суд:

визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни;

зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача, внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при відмові йому у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни, діяв протиправно, з порушенням вимог ч.2. ст. 19 Конституції України, ч.3. ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) та Указі Президента України № 109/2008 від 07.02.2008р.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що правові підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення відсутні. А тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобільської катастрофи 1 категорії, безпосередній учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням, а також інвалід 2-ї групи, причина інвалідності - захворювання, пов`язане із роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

11.04.2018р. позивач звернулась до відповідача із заявою з проханням видати посвідчення інваліда війни.

У відповідь на заяву позивача відповідач надіслав лист № 01-08/3440 від 13.04.2018р., яким повідомив про відмову у видачі посвідчення інваліда війни на підставі відсутності розпорядчого документа по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства на якому працювала позивач до формування Цивільної оборони та розпорядчого документу по підприємству про залучення позивача до складу зазначеного формування.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідач відмовив позивачу у видачі посвідчення інваліда війни, яку позивач вважає протиправною, у зв`язку із чим оскаржив її до суду.

В позовній заяві позивач як на підставу неправомірності відмови у видачі йому посвідчення посилається на наступні норми права.

Позивач зазначає, що відповідно до п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994р. № 302, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертизи комісії про групу та причину інвалідності.

На підставі цього, позивач робить висновок, що необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Крім цього, позивач зазначає, що у відповідності до п.9. ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У зв`язку із цим, позивач звертає увагу на те, що зазначена норма права вказує на те, що обов`язковою умовою надання особі статуту су інваліда війни є її участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони.

В свою чергу Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не визначає переліку доказів, на підставі яких може бути встановлений факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що статтею 10 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням вищевикладеного, формування Цивільної оборони, в т.ч. і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих.

Таким чином, позивач вважає, що громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

У своєму відзиві на позов відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами з огляду на таке.

Відповідач вважає, що позивач є особою, яка у розумінні Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має лише статус постраждалої в мирний час особи внаслідок Чорнобильської катастрофи і не може бути віднесена до осіб, які дійсно належать до учасників війни.

Позивачка не брала участі у загонах спец захисту формувань Цивільної оборони, що знаходились в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР.

У даному випадку на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п. 9. ч. 2 ст. 7 Закону України № 3551-ХІІ, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон № 3552-ХІІ містить також умову щодо залучення особи до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідач зазначає, що у той же час в межах спірних правовідносин, має бути підтверджена належним та допустимими доказами залучення саме позивача до ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

На думку відповідача ця обставина є істотною, оскільки в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач не надав до позову жодного документу, який би підтверджував його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, зокрема, наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони, контракт, тощо.

Також відповідач зауважує, що лист Київської обласної санітарно-епідеміологічної станції від 13.12.2007 р. № 10/04-3-3981 не може бути належним та допустимим доказом залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони, оскільки жодним законодавчим або нормативно-правовим актом Головному лікарю права встановлювати факти, що мають юридичне значення не делеговано. Жодний доданий до листа документ не містить підтвердження залучення позивача до скалу формувань Цивільної оборони. Лист носить суто інформаційний характер, а по своїй суті є суб`єктивним трактуванням норм законодавства.

У зв`язку із наведеними доводами, відповідач робить висновок, що участь позивачки у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлення їй у зв`язку із цим групи інвалідності є підставою для надання пільг та компенсацій, передбачених Законом України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року 3551-XII (надалі - Закон N 3551-XII).

Статтею 1 вказаного закону визначено, що останні спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

У відповідності до ст. 4 Закону N 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

В той же час, статтею 7 Закону N 3551-XII передбачено, зокрема, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

З вказаного слідує, що особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни.

Поряд з цим, правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни регулює Положення про порядок видачі посвідчені і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 №302 (надалі - Положення №302).

Згідно п. 2 вказаного положення посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (п. 10 Положення №302). «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина ( п. 7 Положення №302).

Аналіз вказаного в сукупності дає суду підстави дійти висновку, що Положення №302 визначає підставу для отримання посвідчення інваліда війни наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом із своїм зверненням від 11.04.2018р. щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення подав наступні документи:

-наказ від 08.05.1987р. № 131 «О создании бригад специалистов из санэпидемстанций области по комплексному санітарно-гигиеническому обследованию населенных пунктов Полесского, Иванковского и Чернобыльского районов»;

-довідку Київської обласної санітарно-епедемілогічної станції від 28.05.1993р. № 24;

- лист Київської обласної санітарно-епедемілогічної станції від 13.12.2007р. № 10/04-3-3981

В той же час, єдиною підставою для відмови у видачі позивачу посвідчення інваліда війни слугувало відсутність документального підтвердження залучення (участі) позивача у складі формувань Цивільної оборони, у тому числі первинних документів 1986 року про участь у зазначених формуваннях Цивільної оборони з зазначенням ініціалів особи та характером виконаних робіт, які звірені печатками або штампами того часу.

Оцінивши подані документи в сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Так, всі зазначені вище документи носять суто інформаційний характер. Окрім того, вони не є та не можуть бути належними та допустимими доказами, що підтверджують участь позивача у складі формувань Цивільної оборони, оскільки не містить ані прізвища позивача, ані дати, періоду залучення останньої у складі формувань Цивільної оборони, а по своїй суті є викладенням правової позиції шляхом суб`єктивного трактування норм чинного законодавства у сфері Цивільної оборони.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують участь позивача у складі формувань Цивільної оборони, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цілому.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

В той же час, відповідачем надано належні докази на обґрунтування своїх тверджень та доведення факту не порушення прав позивача.

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Частиною другої статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1. статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2. ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість їхніх дій при наданні відповідей позивачу на його чисельні звернення.

Натомість, позивачем надано недостатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Внаслідок викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: 02121, м. Київ, Харківське шосе, 176-г про визнання протиправними дій Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни та зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова