Справа № 400/138/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 р. Категорія: 111030300 м.ОдесаСправа № 400/138/19
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Потапчука В.О. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "БОРЩ" до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.01.2019 № 7 та № 7, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.01.2019 р. № 7 та № 7, мотивуючи його тим, що відповідач мав у розпорядженні всі первинні та інші документи щодо руху товару, придбаного у ТОВ "Автотрансіндустріал". Документи щодо якості товару, виплати доходів самозайнятим особам, оренди приміщень, товарно-транспортні накладні, журнал-ордер, відомості не є первинними документами. А тому позивачем правомірно сформовано податковий кредит з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ "Автотрансіндустріал" за результатами реально проведених господарських операцій та оформлення документів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 09.01.2019 р. № 7 та № 7.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Миколаївській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що контрагент - ТОВ "Автотрансіндустріал" не мало змоги фактично виконати умови договору від 02.04.2018 року № 02/04-2018 щодо постачання ТМЦ власними силами вагою 38, 4 т. та не залучало до таких операцій сторонні організації та надані до перевірки видаткові накладні, виписані контрагентом - ТОВ "Автотрансіндустріал" на адресу позивача за квітень, травень 2018 року, оформлено з порушенням встановленого порядку, а тому податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акту перевірки правомірно.

19 вересня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від представника Головного управління ДФС у Миколаївській області про перенесення розгляду скарги на іншу дату у зв`язку із зайнятістю представника в іншому процесі. Колегія суддів вважає, що з підстав зазначених у вказаному вище клопотанні, воно задоволенню не підлягає з огляду на сплив строків та неможливість подальшого відкладення розгляду апеляційної скарги Головного управління ДФС у Миколаївській області, а також через те, що останнє має штат працівників-юристів, який складається не з одного представника що дозволяє забезпечити участь іншого представника, якщо даний представник зайнятий у іншому процесі.

Учасники справи сповіщались належним чином про час, дату та місце проведення судового засідання, однак своїм правом на участь в розгляді апеляційної скарги не скористались та у судове засідання не з`явилися, тому судовий розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження згідно ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що основним видом діяльності позивача є вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (а. с. 22-23). Для здійснення господарської діяльності позивач орендує у ФГ "Ганнуся" сільськогосподарську техніку (а. с. 68-76).

Позивач уклав із ТОВ "Автотрансіндустріал" договір купівлі-продажу від 02.04.2018 р. № 02/04-2018, за умовами якого придбав мінеральне добриво (а. с. 61-64). До перевірки та суду надано видаткові накладні та акти списання товарів, банківські виписки (а. с. 65-67, 73, 76, 79, 80-83).

У грудні 2018 р. відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача по взаємовідносинам із ТОВ "Автотрансіндустріал" за квітень-травень 2018 р., результати якої оформлені актом від 19.02.2018 р. № 2952/14-29-14-07/39512803 (а. с. 32-46).

В акті перевірки зазначено, що договір містить суперечливі відомості, а саме: договір підписано директором Козак І.П., а відповідно до відомостей ЄДР Козак І.П. є засновником ТОВ "Автотрансіндустріал". До перевірки не надано документи щодо якості товару. Відповідно до форми № 20-ОПП у підприємства відсутні об`єкти оподаткування. За даними ЄРПН встановлено відсутність основних засобів. Водночас не встановлено декларування ТОВ "Автотрансіндустріал" отримання послуг на оренду приміщення, транспортування, зберігання, опалення, водопостачання того. Відсутність таких витрат є одним із свідчень фактичної неможливості здійснення господарської діяльності. До перевірки не надано товарно-транспортні накладні. Отже, перевіркою баз даних встановлено відсутність у ТОВ "Автотрансіндустріал" фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення операцій з позивачем. Враховуючи відсутність у контрагента трудових ресурсів, неможливо підтвердити факт надання послуг по перевезенню товару на адресу позивача. Надані до перевірки видаткові накладні не містять вказівки на посадову особу, відповідальну за здійснення господарської операції, проставлено лише підпис. До перевірки не надано журнал реєстрації довіреностей, журнал-ордер і відомість по бухгалтерським рахункам, які відображають операцію з придбання мінеральних добрив. Не надано також матеріальних звітів, що підтверджують відпуск та використання товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності. Номенклатура по видатковій накладній від 16.04.2018 р. № 610 не відповідає даним податкової накладної від 16.04.2018 р. № 610. Також відповідачем проаналізовано ланцюг постачання придбаного позивачем товару. До перевірки не надано інформацію щодо географічного розташування земель, на яких здійснював роботи позивач.

Перевіркою встановлено наступні порушення: - п. 198.1, 198.3 ст. 198, п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 112176,00 грн; - п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198, п. 200.1, 200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення з ПДВ на загальну суму 202776,00 грн.

09.01.2019 р. відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення: - № 7, яким нараховано податкове зобов`язання з ПДВ на суму 112177,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 28044,25 грн (а. с. 48); - № 7, яким зменшено суму від`ємного значення з ПДВ на суму 202776,00 грн (а. с. 49-50).

Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Натомість, позивач надав належні докази, що підтверджують фактичне придбання товарів у ТОВ "Автотрансіндустріал" для використання у власній господарській діяльності.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Закону про оподаткування з ПДВ.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України судом під час офіційного з`ясування обставин справи досліджувалось питання щодо товарності угод за якими позивач формував валові витрати податковий кредит з ПДВ у звітних податкових періодах.

Представником позивача надані документи податкового та бухгалтерського обліку підприємства, які підтверджують фактичність виконання договору купівлі-продажу із вказаним контрагентом.

Фактична поставка товарів та послуг, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ надавало позивачу право сформувати податковий кредит відповідних податкових періодів на підставі положень п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України.

Представник апелянта вважає зазначені вище докази недостатніми для підтвердженням фактичного виконання укладених позивачем договорів поставки та купівлі-продажу товарів.

Але такий висновок посадових осіб органу ДПС України є помилкових з наступних підстав:

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Твердження податкового органу про те, що позивачем не було доведено під час перевірки факту здійснення розрахунків за Договорами, колегією суддів оцінюється критично, оскільки як вбачається зі змісту акту, до перевірки позивача були надані платіжні доручення про сплату коштів за вищевказаними договорами. При цьому на жодні недоліки згаданих платіжних доручень у ході перевірки контролюючим органом вказано не було. Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовує посилання податкового органу про відсутність доказів здійснення оплати за Договорами. Крім іншого, у матеріалах справи наявні копії банківських виписок, зі змісту яких вбачається як факт перерахування коштів за вищевказаними договорами.

Як вже було зазначено вище, згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту від добросовісності платника податку, з яким суб`єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. Тобто, невиконання такими особами податкових зобов`язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб`єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб`єкта господарювання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі "Булвес проти Болгарії" (заява № 3991/03) у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив:

" 70. І, нарешті, що стосується зусиль для попередження обманних зловживань системою оподаткування ПДВ, Суд визнає, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

71. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1".

Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 року у справі № 21-1376во06, де зазначив, що "у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту".

Крім того, відповідно до п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

З наведеного вбачається, що в силу положень п. 198.6 ст. 198 ПК України не дають право на формування податкового кредиту операції, не підтверджені належним чином оформленими документами. При цьому, як було зазначено раніше, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Пункт 4 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку» затвердженого Наказом Міністерстві фінансів України № 318 від 31.12.1999р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 19.01.2000р. за № 27/4248. А саме: прямі витрати - витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом. Об`єкт витрат - продукція, роботи, послуги або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Пункт 7 Положення № 318 визначає, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Пунктами 11 та 12 визначеного Положення №318 вказує, що собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством. До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту).

Так, в акті перевірки була дана оцінка первинним документам бухгалтерського обліку: договорам, податковим накладним, актам списання товарів, розрахунковим документам між підприємствами, платіжним документам та іншим, які на думку фахівців податкового органу не підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

У подальшому вказані документи не були враховані працівниками ДФС при перевірці, як такі що дають можливість на зменшення (корегування) отриманого доходу та віднесення сум до валових витрат, сум податку на додатну вартість який підлягає сплаті до бюджету за відповідні фінансові (податкові) періоди.

Слід зазначити, що укладені договори, податкові накладні, видаткові накладні, платіжні документи, акти містять наступні данні: про Продавця та Покупця товарів, усі необхідні реквізити сторін, назви підприємств, назви товарів, їх вартість, кількість товарів, в усіх без винятку документах визначена загальна вартість товарів, окремою строчкою виділені суми ПДВ, усі (без винятку) вказані документи підписані уповноваженими особами та завірені печатками сторін.

Зазначені документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.1 та ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 201.1., п.201.8. ст. 201 Податкового Кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом - Положення № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили та їх доказовості.

Платіжні документи засвідчують факт сплати за товари (вартості послуг) шляхом перерахування безготівкових грошових коштів. З огляду на приписи Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом" можливо зробити висновок про те, що операції суб`єктів права з перерахування саме безготівкових грошових коштів є прозорими для контролю з боку Держави, так як здійснюються виключно у встановлений самою ж Державою спосіб - через банківські установи.

Таким чином, у суду відсутні підстави стверджувати, що господарські взаємовідносини між підприємствами не відбулися та не були виконані, а документи не відповідають вимогам діючого законодавства.

Щодо відсутності товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що з умов договору купівлі-продажу від 02.04.2018 р. № 02/04-2018 вбачається обов`язок саме продавця поставити товар покупцю (п. 3.4 договору). Таким чином, позивач не зобов`язаний мати примірник товарно-транспортної накладної.

Товарно-транспортні накладні єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку їх на шляху переміщення, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Проте, наявність належних первинних документів свідчить про здійснення самих господарських операцій. Наявність чи відсутність товарно-транспортних накладних може вказувати лише на дотримання чи порушення правил перевезення, які не пов`язані з дотриманням вимог податкового законодавства та не свідчать про безтоварність операцій.

Згідно з позицією Верхового Суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі № 813/1879/13-а, відсутність певних документів, зокрема на підтвердження факту транспортування товару, не можуть бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру поставки, тоді як інші докази, оцінені судами у судовому процесі підтверджують фактичне виконання поставки, а контролюючим органом не надано достовірних доказів на спростування цього факту.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Статтею 9 зазначеного вище Закону визначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Товарно-транспортні накладні, сертифікати якості, журнал реєстрації довіреностей, журнал-ордер, відомість по бухгалтерським рахункам, матеріальні звіти в межах даної господарської операції не є первинними документами, а їх відсутність не може бути підставою для висновку про нереальність операції. Придбання у ТОВ "Автотрансіндустріал" мінеральних добрив повністю узгоджується з видом діяльності позивача та очевидно переслідувало ділову мету.

Відсутність у контрагента об`єктів оподаткування, основних засобів, трудових ресурсів тощо встановлено виключно на підставі аналізу баз даних відповідача. Тобто, висновок про неможливість здійснення ТОВ "Автотрансіндустріал" своїх обов`язків за договором купівлі-продажу зроблено без перевірки товариства, за припущеннями перевіряючих.

Статтею 61 Конституції України задекларовано індивідуальний характер юридичної відповідальності. Тобто, позивач відповідає лише за господарські операції, безпосереднім учасником яких він є, та не зобов`язаний відслідковувати повний ланцюг походження та реалізації придбаного у ТОВ "Автотрансіндустріал" товару. Можливе порушення податкового законодавства контрагентом не може покладати відповідальність і на позивача.

Щодо підписання договору купівлі-продажу засновником товариства, який не є директором, суд вважає за доцільне звернутися до рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 р. № 1-рп, в якому зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством.

Таким чином, чинне законодавство не виключає можливості засновника товариства виконувати обов`язки директора, без укладення трудового договору та окремого призначення на таку посаду. Відтак, суд відхиляє доводи відповідача щодо підписання договору від імені ТОВ "Автотрансіндустріал" засновником товариства.

Окремі недоліки в оформленні видаткових накладних не можуть бути беззаперечною підставою вважати операції нереальними, якщо протилежне підтверджується рештою первинних документів.

Щодо невідповідності номенклатури по видатковій накладній від 16.04.2018 р. № 610 даним податкової накладної від 16.04.2018 р. № 610, позивач надав обґрунтовані пояснення. Так, послуги з ведення бухгалтерського обліку надає позивачу ТОВ "Агентство Ваша Бухгалтерія" згідно з договором від 01.09.2017 р. (а. с. 90-92). Після отримання від позивача первинних документів за квітень 2018 р. та податкової накладної з ЄРПН бухгалтером було встановлено невідповідність найменування товару у видатковій накладній від 16.04.2018 р. № 610 та податковій накладній від 16.04.2018 р. № 610. Виявлена технічна помилка було виправлена в первинному документі шляхом заміни на вірне найменування товару. Однак помилковий документ залишився разом з іншими і випадково наданий до перевірки. Викладене підтверджено також листом позивача до ТОВ "Агентство Ваша Бухгалтерія" та відповіддю останнього (а. с. 88-89). Допитана в якості свідка директор ТОВ "Агентство Ваша Бухгалтерія" ОСОБА_1 підтвердила пояснення, надані позивачем.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п.п. "а" п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.п. 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем передбачається реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

Норми ПК України не ставлять у залежність право платника податку на формування податкового кредиту від фактичної сплати сум податків до бюджету постачальником товарів по ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів, призначених для використання у його господарській діяльності, сплатив ПДВ в ціні придбаних товарів, а реальність операцій з придбання ним товарів у судовому процесі контролюючим органом не спростована. Порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді збільшення суми витрат та/чи податкового кредиту лише за встановленого факту їхніх сумісних дій щодо незаконної мінімізації податкових зобов`язань. Обставини, які б достовірно свідчили про наявність таких фактів, у справі не встановлені.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області, - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі № 400/138/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.