Справа № 320/1678/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року Справа № 320/1678/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Лічевецького І.О., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 04.03.2019 р. у виконавчому провадженні № 58522260 про стягнення з боржника основної винагороди.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про стягнення винагороди приватного виконавця приймається одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, що розмір такої винагороди визначається з вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, та встановлюється постановою КМУ № 643, якою передбачено розмір винагороди приватного виконавця 10 % від вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вона є майновим поручителем за кредитним договором та несе відповідальність виключно в межах вартості предмета іпотеки, що в неї відсутні зобов`язання щодо погашення всієї суми заборгованості, що вона не може добровільно виконати рішення суду, щодо якого відкрито виконавче провадження, оскільки законодавством не передбачено відповідного механізму, що відповідачем неправильно здійснено розрахунок основної винагороди та завищеного його в 10 разів і що приватний виконавець, на думку апелянта, повинен був обчислювати суму винагороди за предметом іпотеки, а не сумою боргу.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.08.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у цій справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.04.2016 р. Васильківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 362/2461/15-ц про звернення стягнення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11.06.2008 р. № 92602 Ф ИЗД 56348 К 1 в сумі 48330,31 доларів США та 48864,43 грн., на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 11 червня 2008 року - земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:033:0005, яка розташована в АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,3000 га для ведення особистого господарства, кадастровий номер :01:033:0006 яка розташована в АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що дорівнює ринковий вартості визначеній договором іпотеки

02.03.2019 р. на адресу відповідача від ПАТ «АБ «Укргазбанк» надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

04.03.2019 р. відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58522260 з примусового виконання виконавчого листа № 362/2461/15-ц від 19.04.2016 р., виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області.

Також, 04.03.2019 р., відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди. Зокрема, у мотивувальній частині постанови з посиланням на положення ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», постанову КМУ № 643 деталізовано нормативне регулювання стягнення винагороди, а саме щодо одержання основної винагороди у розмірі 10% стягнутої суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Відтак, визначена сума основної винагороди приватного виконавця - 135352,65 грн., яка підлягає стягненню з боржника.

Нормативно-правове регулювання.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1404-VIII), «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 р. № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII), «Про іпотеку» від 05.06.2003 р. № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), Порядком виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 р. № 643 (далі - Порядок № 643).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 статті 124, ч. 3 ст.129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

У ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 31 Закону № 1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:

- фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;

- відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У п. 19. Порядку № 643 визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Згідно з ч. 4 ст. 31 Закону № 1403-VIII основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З 28.08.2018 р. набрала чинності редакція ч. 7 ст. 31 Закону № 1403-VIII, відповідно до якої приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення на майно боржника звертається у розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Згідно з ч. 7 ст. 51 Закону № 1404-VIII примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Статтею 11 Закону № 898-IV передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що спеціальним законодавством регламентовано чіткий порядок стягнення винагороди приватного виконавця, відповідно до якого при стягненні такої винагороди під час примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа ці суми підлягають стягненню одночасно з виконанням такого рішення.

При цьому, розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом виконавчого провадження № 58522260 є звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, кошти від реалізації якого призначені для задоволення вимог стягувача (кредитора) у розмірі 48330,31 доларів США та 48864, 43 грн., тобто визначена чітка сума боргу, що підлягає погашенню, з якої відповідачем й було обчислено за ставкою 10% суму винагороди, що підлягає стягненню з позивача як боржка у такому виконавчому провадженні та про що одночасно з його відкриттям винесено відповідну постанову.

Отже, відповідачем при винесенні оскаржуваної ОСОБА_1 (боржником) постанови від 04.03.2019 р. про стягнення основної суми винагороди було дотримано вищенаведені норми спеціального законодавства.

Доводи апелянта про те, що вона є майновим поручителем за кредитним договором та несе відповідальність виключно в межах вартості предмета іпотеки, що в неї відсутні зобов`язання щодо погашення всієї суми заборгованості, що відповідачем неправильно здійснено розрахунок основної винагороди та завищеного його в 10 разів і що приватний виконавець, на думку апелянта, повинен був обчислювати суму винагороди за предметом іпотеки, а не сумою боргу не спростовують правомірності прийняття відповідачем зазначеної постанови, оскільки, як відзначалося вище, у виконавчому листі, за яким відкрито відповідне виконавче провадження, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки, кошти від реалізації якого призначені для задоволення вимог стягувача (кредитора) у розмірі 48330,31 доларів США та 48864, 43 грн., тобто вказано чіткий розмір боргу.

При цьому, посилання апелянта на норми Закону України «Про іпотеку», є необґрунтованими, оскільки такий Закон не врегульовує питання щодо стягнення винагороди приватного виконавця.

Твердження апелянта про те, що вона не може добровільно виконати рішення суду, щодо якого відкрито виконавче провадження, оскільки законодавством не передбачає відповідного правового механізму, колегія суддів до уваги не приймає, так як це не виключає наявності правових підстав для винесення приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття відповідного виконавчого провадження постанови про стягнення з боржника основної винагороди.

Аналізуючи ці та всі інші доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та без допущення порушення норм процесуального права, які б надавали підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 19 вересня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: