Справа № 200/3555/19-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відкриття провадження за ново виявленими обставинами

23 вересня 2019 р. Справа №200/3555/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича при секретарі судового засідання Рудь Т.В. розглянувши адміністративну за позовом ОСОБА_1

до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області

про визнання протиправним та скасування рішення №4913 від 03.10.2018 року та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення №4913 від 03.10.2018 року та зобов`язання вчинити певні дії

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що, 05.09.2018 року він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №4913 від 03.10.2018 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

Позивач вважає такі дії (бездіяльність) відповідача протиправними та такими, що порушують його права та охоронювані законом інтереси.

Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення №4913 від 03.10.2018, яким відмовлено в призначені пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язати повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду та зарахувати до страхового стажу період роботи в ПАТ «Шахтоуправління «ДОНБАС» з 22.02.1990 по 12.12.1990 та з 12.12.1990 по 28.02.1993 та в дитячому дошкільному закладі №365 м. Донецьк з 02.01.1996 по 02.09.1996.

Ухвалою від 22 липня 2019 року суд відкрив провадження у справі, призначивши до розгляду на 07 серпня 2019 року за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16 липня 2019 року представник позивача надав через канцелярію суду заяву про визнання поважними причини пропуску строку та поновлення строку звернення до суду.

07 серпня 2019 року суд відклав розгляд справи на 09 вересня 2019 року.

09 вересня 2019 року суд відклав розгляд справи на 16 вересня 2019 року.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав та не забезпечив явку свого представника в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до вимог ч. 6 ст. 162 КАС України.

Суд дослідивши подані матеріали справи встановив наступне.

Строки звернення до суду визначені ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У рішенні від 13.09.2006 по справі №6-26370кс04 та постанові від 30.09.2015 по справі №21-2231а15 Верховний Суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку. Суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити "визнати поважними причини пропуску процесуальних строків".

Відповідно, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

З урахуванням положень ст.ст. 122, 123 КАС України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» встановлено, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

У зв`язку з наведеним та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом поважними.

05 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням №4913 від 03 жовтня 2019 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю страхового стажу.

Згідно спірного рішення вбачається, що «…період роботи з 02.01.1996 по 02.09.1996 у Пролетарському районі м.Донецька в якості двірника не зарахований до страхового стажу роботи згідно записам у трудовій книжці, оскільки він завірений печаткою, не існуючою УРСР. Довідку про стаж роботи за №33 від 05.03.2018 немає можливості прийняти до уваги при призначенні пенсії, оскільки вона видана не існуючою державою.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк, на території якого знаходиться ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», на якій заявнику видані довідки за №159, 160, №218 а від 03.09.2018 року відноситься до міст, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Таким чином, усі документи, видані на непідконтрольній українській владі території, вважаються недійсними. А отже, всі свідоцтва, довідки та інші документи, навіть ті, на яких стоїть українська печатка, на території України вважаються недійсними та не мають сили.

Враховуючи вищезазначене, довідки № 159, 160, 218, 218а від 03.09.2018 не можуть бути враховані при призначенні пенсії, оскільки архіви підприємства знаходяться на непідконтрольній українській владі, тому перевірити достовірність інформації не має можливості».

Надаючи правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Таким чином, дія Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на визначення права особи на пенсію, тоді як умови виплати цієї пенсії регулюються нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1993(далі Порядок) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За змістом цієї норми вбачається, що необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно п.20 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 «Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній» у тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

Пункт 4.2 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що використання норм постанови № 637 шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників.

Як встановлено судом під час розгляду справи, згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 від 10.09.1980 року НОМЕР_1 у спірний період часу працював:

- з 22.02.1990 у «Шахтоуправлении имени газеты «Социалистический Донбасс» п/о «Донецкуголь» в якості учня гірника з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті;

- з 12.12.1990 у «Шахтоуправлении имени газеты «Социалистический Донбасс» п/о «Донецкуголь» в якості гірника з ремонту гірських виробок 2 розряду ділянки вентиляції і техніки безпеки;

- згідно наказу № 33 від 17.09.1991 року «Шахтоуправлении имени газеты «Социалистический Донбасс» п/о «Донецкуголь» перейменовано у «Шахтоуправління Донбасс»;

- 28.02.1993 у позивача звільнено за власним бажанням;

- з 02.01.1996 по 02.09.1996 у Пролетарському рай торзі м. Донецька в якості двірника.

Крім того до матеріалів справи позивачем було надано архівні довідки про підтвердження наявного трудового стажу №33 від 05.03.2018 року (в якості двірника), №159, 218 (на ПАТ «Шахтоуправлінні «Донбасс»), довідка про реорганізацію «Шахтоуправления имени газеты «Социалистический Донбасс» п/о «Донецкуголь», наказ про проведення атестації робочих місць від 30.12.1994 року №1718, накази №117-к від 23.02.1990 року та 120-к від 01.03.1993 року про прийняття та звільнення з роботи.

З підстав посилання Пенсійного органу на те, що період роботи позивача з 02.01.1996 року по 02.09.1996 завірені печаткою не існуючою УРСР та як наслідок не можу бути зарахований, суд вказує на наступне.

Україну було проголошено незалежною демократичною державою 24.08.1991 року та зміна печаток відбувалась поступово і протягом значного часу. Та обставина, що роботодавець своєчасно не замінив печатку не може бути підставою для відмови у зарахуванні до загального трудового стажу період роботи позивача у Пролетарському райторзі м. Донецька в якості двірника.

Крім того, законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на керівників підприємств та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, не містить заборону на використання форми печатки з вказівкою УРСР (Українська Радянська Соціалістична Республіка), обов`язок по зміні печатки покладено на керівників підприємств, а тому відмінність в печатках в трудовій книжці позивача не може позбавити його конституційного права на соціальний захист та вирішення питання надання пенсії.

Право на пенсію на пільгових умовах мають працівники, зайняті на протязі повного робочого дня виконанням робіт, передбачених Списком № 1. При цьому під повним робочим днем вважається виконання роботи в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу (роз`яснення Міністерства соціального захисту населення і Міністерства праці від 10.05.1994 № 01-3/406-02-2 та № 06-1649).

Посада, яку обіймав позивач у період з 22.02.1990 по 28.02.1993 роки і стаж по якій не зарахований до страхового стажу віднесений до Списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію на пільгових умовах, затверджених постановою Ради Міністрів СССР від 22.08.1956 №1173 і не заперечується пенсійним органом.

Записи в трудовій книжці позивача про періоди роботи позивача, які не зараховано, як пільгові, виконані роботодавцем у відповідності до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників і не містять неточних або неправильних записів чи будь-яких виправлень.

Водночас, за приписами наведеної норми уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі, коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Отже, судом встановлено, що трудова книжка позивача оформлена належним чином, всі записи засвідчені належним чином, а тому вимога відповідача про надання додаткових довідок не відповідає вимогам законодавства.

Суд зазначає, що в матеріалах справи є належні докази того, що атестація у ПАТ «Шахтоуправлінні «Донбасс») була проведена, відповідно до вимог чинного законодавства.

За даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів підприємства на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження пільгового характеру роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Суд зауважує, що право особи на отримання пенсійних виплат не може бути поставлено у залежність від можливості органів Пенсійного фонду України здійснювати свої повноваження (зокрема у зв`язку з проведенням АТО та неможливістю проведенням перевірки періодів роботи, оскільки підприємства розташовані на тимчасово окупованій території України), а тому неможливість проведення перевірки правомірності видачі довідок не дає підстав для відмови у зарахуванні стажу роботи при його підтвердженні записами у трудовій книжці.

Щодо врахування при призначенні пенсії архівних довідок суд зазначає наступне.

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

За приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто, відповідно до наведених норм закону, необхідною умовою для визнання незаконним акту органу, який знаходиться на тимчасово окупованій території є створення такого органу, обрання чи призначення у порядку, не передбаченому законом.

Трудовий стаж позивач набув у період, коли населені пункти, на території яких підприємства здійснюють господарську діяльність, перебували під контролем української влади, і зазначене підприємство також утворено відповідно до законодавства України.

Всі первинні документи, на підставі яких позивач отримав право на призначення пенсії, були сформовані до проведення антитерористичної операції і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії, обрахованої із заробітку, який він отримував на законних підставах, тільки з тих міркувань, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув пільговий стаж роботи.

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії № 4913 від 03.10.2018 року не відповідає вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, є протиправним, а тому суд вважає позовну вимогу про скасування цього рішення обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, підлягає задоволенню як похідна, позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду та зарахувати до страхового стажу період роботи в ПАТ «Шахтоуправління «ДОНБАС» з 22.02.1990 по 12.12.1990 та з 12.12.1990 по 28.02.1993 та в дитячому дошкільному закладі №365 м. Донецьк з 02.01.1996 по 02.09.1996.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позивачем доведено належними, допустимими доказами по даній адміністративній справі, які підтверджують обставини викладені у позовній заяві про протиправність рішення Селидівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначені пенсії.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (85500, Донецька область, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, б. 103, ) про визнання протиправним та скасування рішення №4913 від 03.10.2018 року та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 4913 від 03.10.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду та зарахувати та зарахувати до страхового стажу: період роботи в ПАТ «Шахтоуправління «ДОНБАС» з 22.02.1990 по 12.12.1990 та з 12.12.1990 по 28.02.1993 та в дитячому дошкільному закладі №365 м. Донецьк з 02.01.1996 по 02.09.1996.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Повний текст рішення складено та підписано 23 вересня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О.М. Кониченко