Справа № 1.380.2019.002257
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.002257
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Терлак ОСОБА_2 .М ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Алєксєєвої Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Бібрська міська рда Перемишлянського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

07.05.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області , місцезнаходження: 79019, м.Львів, пр.Чорновола, 4 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо невжиття у відповідності до вимог чинного законодавства України заходів у затвердженні ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області.

Ухвалою від 13.05.2019 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 03.07.2019 суд залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Бібрську міську раду Перемишлянського району Львівської області (далі третя особа).

Ухвалою від 04.09.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач недотримався норм Земельного кодексу України (далі ЗК України) щодо обов`язкового затвердження проекту землеустрою в разі отримання позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації. Крім цього, позивач вказала на те, що недотримання нею положень розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018 в частині відсутності погодження з об`єднаною територіальною громадою безпідставно трактується відповідачем як відсутність законних підстав для затвердження поданих позивачем проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок. Вважає, що протиправна бездіяльність відповідача у формі зволікання в затвердженні поданого проекту землеустрою щодо відведення позивачу у власність земельної ділянки, встановлена в листі від 07.03.2019 створює для позивача додаткові обов`язки, не передбачені нормами ЗК України.

04.06.2019 представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила повністю. Відзив обґрунтований тим, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018, до моменту передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність, передумовою затвердження органами Держгеокадастру проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та передачі їх у власність є погодження об`єднаних територіальних громад (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно зі ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, відсутність погодження Бібрської міської ради при прийнятті відповідачем рішення щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі затвердження проекту землеустрою, унеможливлювало передання відповідачем земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації.

11.07.2019 представник позивача подала відповідь на відзив, в якій вказала, що розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018 не регулює відносини, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами під час передачі у власність чи користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності. Таке розпорядження не є нормативно-правовим актом, який прийнятий на виконання закону, що встановлює вимоги щодо порядку надання у власність чи користування земельних ділянок. Більше того, законодавцем не внесено змін до відповідних статей ЗК України якими врегульовано механізм безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

25.07.2019 представник третьої особи подала пояснення, в яких вказала, що до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність, передумовою затвердження органами Держгеокадастру проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та передачі їх у власність є погодження об`єднаних територіальних громад (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно зі ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Оскільки на момент прийняття відповідачем рішення у позивач не мав погодження Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, то таке рішення є законним.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Просила суд позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила. Просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник третьої особи проти задоволення позову заперечила. Просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

15.01.2019 позивач звернулася з клопотанням до відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу, яка розташована за межами населеного пункту на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району.

Наказом №13-341/16-19-СГ від 23.01.2019 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» відповідач надав позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

25.01.2019 ФОП ОСОБА_5 на замовлення позивача розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до висновку державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 07.02.2019 №1114/82-19 такий проект відповідає вимогам законодавства та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.

Земельна ділянка, згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, зареєстрована на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за кадастровим номером :07:000:0055.

Позивач звернулась до відповідача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району, площею 2,0000 га.

Відповідач листом №Г-1656/0-1347/0/37-19 від 07.03.2019 «Про розгляд клопотання» відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку з тим, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31.01.2018 до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність необхідно здійснити погодження з Бібрською міською об`єднаною територіальною громадою (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно зі ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтями 2 та 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок є одним із видів документів із землеустрою.

Згідно із ч.2 ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Пунктом «а» ч.3 ст.22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених зазначеним Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених зазначеним Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, провадиться один раз за кожним видом використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Статтею 118 ЗК України передбачений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені зазначеною статтею.

Згідно із ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 зазначеного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частинами 8, 9, 10 ст.118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 -1 вказаного Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 зазначеного Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Згідно із ч.1 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до положень ч.ч.4, 5 та 6 ст.186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій вказаної статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій вказаної статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій вказаної статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах першій третій вказаної статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Як вже встановив суд позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Такий проект розроблений та визнаний державною експертизою таким, що відповідає вимогам законодавства та прийнятий відповідно до нього нормативно-правовим актам. Підсумкова оцінка проекту: погоджується.

Таким чином, проект землеустрою розроблений відповідно до вимог ЗК України та Закону України «Про землеустрій», що визнається сторонами та третьою особою.

З листа відповідача №Г-1656/0-1347/0/37-19 від 07.03.2019 «Про розгляд клопотання» вбачається, що відповідач відмовив у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Проте, згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями представника відповідача відмова у наданні дозволу є технічною опискою і фактично позивачу відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Крім цього, з аналізу листа вбачається, що такий наданий за результатами розгляду клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. З огляду на вказане, суд вважає це технічною опискою, а відмову відповідача розцінює як відмову у затвердженні проекту землеустрою.

Таким чином, відповідач листом №Г-1656/0-1347/0/37-19 від 07.03.2019 «Про розгляд клопотання» відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки позивач не надав погодження об`єднаної територіальної громади шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Суд вважає відмову відповідача такою, що суперечить вимогам ЗК України, виходячи із наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Так, під правами людини необхідно розуміти її можливості, змістом яких є домагання щодо вчинення дій (або утримання від них), які забезпечуються юридичним обов`язком іншої сторони, якою у публічно-правових спорах є суб`єкт владних повноважень.

Конституцією України та ЗК України передбачено право людини на земельні ділянки та закріплені гарантії цих прав, зокрема нормативно визначена процедура отримання земельної ділянки у власність.

Як зазначав суд повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначені статтею 186-1 ЗК України. Частиною 6 ст. 186-1 ЗК України визначені підстави для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якими може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Положення ч.6 ст.186-1 ЗК України не підлягають розширеному тлумаченню, визначений нею перелік підстав для відмови є вичерпним.

Окрім того, згідно з ч.7 ст.186-1 ЗК України органам, зазначеним у частинах першій - третій вказаної статті (яким є відповідач у цій справі), при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати в тому числі надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями.

Отже, законом визначено заборону вимагати при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надання погодження проекту землеустрою органами місцевого самоврядування.

Як встановив суд, єдиною підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки слугувала відсутність погодження об`єднаної територіальної громади шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Суд зазначає, що Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не є спеціальним актом, яким врегульовані питання щодо погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ним не встановлюється вимоги до документації із землеустрою або містобудівної документації. Предметом його врегулювання є система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Отже, положення вказаного Закону не можуть бути підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у регулюванні земельних правовідносинах він відіграє субсидіарну роль.

Суд відхиляє посилання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р, виходячи з наступного.

Зокрема, цим розпорядженням Кабінет Міністрів України визначив обов`язок Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 р. забезпечити здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Таким чином, вказане розпорядження не містить обов`язку для особи отримувати погодження об`єднаної територіальної громади. Положення щодо забезпечення здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні») стосується виключно Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

Натомість, відповідач всупереч положень ЗК України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р, поклав обов`язок щодо отримання погодження в об`єднаної територіальної громади на позивача.

Також, відповідно до ч.3 ст.49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України, а тому посилання на такі документи, як на підставу для унормування порядку отримання позиції органу місцевого самоврядування щодо проекту землеустрою є необґрунтованими, оскільки акти нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України (ч.2 ст.49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Також суд зазначає, що жодних змін в ЗК України щодо порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність не внесено.

Таким чином, відмова позивача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність суперечить положенням ч.7 ст.186-1 ЗК України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач протиправно обмежив право позивача на одержання земельної ділянки у власність; оскільки підстави для відмови у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу, зазначені відповідачем у листі від 18.12.2018 року, не є належними підставами, передбаченими нормами ЗК України.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відповідач розглянув клопотання позивача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та відмовив у його задоволенні, тобто вчинив активні дії щодо його розгляду. Відмова у задоволенні клопотання, з якою не погоджується позивач, не дає підстав вважати, що відповідач допустив бездіяльність.

Тому, суд не вбачає підстав визнавати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття у відповідності до вимог чинного законодавства України заходів у затвердженні позивачу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З огляду на встановлені обставини, суд з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, та визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З встановлених судом обставин вбачається, що позивач дотримався всіх необхідних умов, визначених ЗК України для реалізації свого права на отримання земельної ділянки. При цьому, у спірних правовідносинах не вбачається жодних підстав, мотивів або ж аргументів, які б давали можливість суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд (дискреційно).

При вирішенні вказаного спору, суд не перебирає на себе властиві суб`єкту владних повноважень функції, а лише надає правову оцінку спірним правовідносинам і визначає належний спосіб захисту з урахуванням вимог ст.245 КАС України, який сприятиме повному захисту порушеного права та інтересу позивача.

При розгляді справи суд враховує висновки Верховного Суду в аналогічних відносинах, викладені в постановах від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, від 08.08.2019 у справі №808/3080/17.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовну вимогу про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Львівській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області необхідно задовольнити.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1536,80 грн., сплачений згідно з квитанцією №5_12 від 06.05.2019.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 134, 242, 244, 245 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо відмови ОСОБА_4 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області, оформлені листом від 07.03.2019 №Г-1656/0-1347/0/37-19.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер №:07:000 у власність ОСОБА_4 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області.

В задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо невжиття у відповідності до вимог чинного законодавства України заходів у затвердженні ОСОБА_4 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га та передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Великоглібовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області відмовити повністю.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області , місцезнаходження: 79019, м.Львів, пр.Чорновола, 4 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене і підписане 19.09.2019.

Суддя А.Г. Гулик