Справа № 620/876/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/876/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Літвіної Н.М.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 04.12.2018 та станом на 01.01.2019;

- зобов`язати відповідача починаючи з 04.12.2018 здійснювати розрахунок суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом;

- зобов`язати відповідача видати їй:

1) оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 04.12.2018, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 № 2246-VІІІ, з відповідною доплатою за вислугу років;

2) оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2019, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII, з відповідною доплатою за вислугу років.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона звільнена з посади судді у зв`язку з виходом у відставку без проходження кваліфікаційного оцінювання, тому обчислення суддівської винагороди для визначення щомісячного довічного грошового утримання має здійснюватись згідно приписів ст. 133 Закону № 2453-VІ у редакції Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, тобто виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат та відповідної доплати за вислугу років.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги вквазує доводи аналогічні викладеним в адміністративному позові та разом з цим зазначає, що суд першої інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин положення приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, з огляду на те, що ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", а також рішенням Коституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11 р/2018 чітко визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Крім того, апелянт звертає увагу суду, що наразі Конституційним Судом України розглядається справа щодо конституційності положень пунктів 3, 9 розділу ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Таким чином, з урахуванням викладеного, апелянт вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано всіх обставин у справі та не правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до прийняття помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року за скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до апеляційного розгляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2019 справу прийнято до провадження головуючого судді Парінова А.Б. та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу у якому останній зазначає, що вимоги апеляційної скарги позивача вважає безпідставними та необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державної судової адміністрації України відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 20 вересня 2016 позивач перебуває на обліку в Ніжинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % суддівської винагороди, призначене відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ), в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІІІ (далі - Закон № 192-VІІІ), з урахуванням норм Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016.

12.12.2018 позивач звернулась до відповідача з заявою про видачу довідки про розмір суддівської винагороди станом на 04.12.2018, виходячи з розміру посадового окладу судді, передбаченого положеннями частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ (у його первинній редакції), з врахуванням рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 (а.с. 16).

У той же день, а саме 12.12.2018 відповідач видав позивачу довідку за № 03/36-1118 в якій зазначено, що станом на 04.12.2018 розмір її суддівської винагороди становить 44931,00 грн, в тому числі: посадовий оклад 26430,00 грн, доплата за вислугу років 18501,00 грн.(а.с.19).

Разом з цим, у зв`язку зі зміною з 01.01.2019 розміру розрахункових величин, з яких обраховується суддівська винагорода, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" (змінилися у бік збільшення як мінімальна заробітна плата, так і прожитковий мінімум для працездатних осіб), 14.01.2019 позивач звернулася до відповідача з заявою про видачу довідки про розмір суддівської винагороди станом на 01.01.2019 (а.с. 18).

16.01.2019 відповідачем було видано позивачу довідку № 03/36-138 у якій зазначано, що станом на 01.01.2019 розмір її суддівської винагороди становить 48985,50 грн, в тому числі: посадовий оклад 28815,00 грн, доплата за вислугу років 20170,50 грн.(а.с. 20).

Вважаючи, що відповідачем як станом на 04.12.2018, так і станом на 01.01.2019 розмір посадового окладу неправомірно визначено виходячи з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а не 15 мінімальних заробітних плат, як було вказано у рішенні Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив зокрема з того, що відповідно до вимог пункту 23 Розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 1402-VIII, щомісячне довічне грошове утримання позивачу повинно обраховуватися відповідно до статті 133 Закону № 2453-VI, але з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ, тобто з розрахунку 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, розмір якої визначено на рівні: в 2018 році - 1762,00 грн (стаття 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік"), в 2019 році - 1921,00 грн (стаття 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік").

Таким чином, Чернігівський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що при видачі позивачу довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, відповідач діяв в межах і спосіб, передбачених Конституцією України та Законами України.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 4 ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) та ч. 3 ст. 141 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, яка підлягає застосуванню згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року № 4-рп/2016) у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що норми ч. 4 ст. 142, п.25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII безпосередньо пов`язують розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з розміром суддівської винагороди, яку отримує суддя, що працює на відповідній посаді.

Водночас, оскільки, як встановлено судом, позивач не проходила кваліфікаційного оцінювання, розмір суддівської винагороди для нарахування їй щомісячного довічного грошового утримання обчислюється у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010 року (далі - Закон № 2453-VI) виходячи із розміру грошового утримання судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання та працює на відповідній посаді.

Пунктом 3 частини II Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 200/14891 (далі - Порядок № 3-1), визначено, що звернення за перерахунком щомісячного довічного грошового утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з п. 2 частини III Порядку № 3-1 до заяви про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання додається довідка про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.

У свою чергу, отримавши від відповідача відповідні довідки, позивач, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 вважає, що в якості розрахункової величини потрібно брати не прожитковий мінімум, а мінімальну заробітну, встановлену ЗУ «Про Державний бюджет» на відповідни1 рік.

Вирішуючи питання щодо правомірності відповідних доводів позивача, колегія суддів зазначає про таке.

Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII. За змістом резолютивної частини вказаного Рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що як правильно було зазначено судом першої інстанції норма ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03.08.2010 року) є банкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

Натомість, нормативним доповненням до зазначеної статті є положення ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, а саме пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного року, в даному випадку - 1762,00 грн. станом на 01.01.2018 та 1921,00 грн. станом на 01.01.2019 року.

При цьому, колегія суддів відмічає, що положення Закону № 1774-VІІІ, яким заборонено застосовувати при розрахунку посадових окладів показник мінімальної заробітної плати є до теперішнього часу чинними та неконституційними не визнавались, а тому підлягають застосуванню, у тому числі і до спірних відносин.

Також, колегія суддів зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, на яке посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 1774-VІІІ розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, а тому суддівська винагорода позивача не могла бути розрахована відповідачем виходячи з мінімальної заробітної плати.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" відсутні.

Щодо посилання апелянта на те, що наразі Конституційним Судом України вирішується питання щодо конституційності пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, а тому вирішення даної справи є неможливим, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.

По-перше, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження відповідних обставин та не заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення відповідного питання Конституційним Судом. Натомість, у апеляційній скарзі та заяві від 22 липня 2019 року позивач наполягає на вирішенні даного спору по суті, а саме: скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

По-друге, відповідно до положень ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Тобто, незалежно від того яким буде рішення Конституційного Суду за наслідком вирішення питання щодо конституційності пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, останній не втратить своєї чинності станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на грудень 2018 року та січень 2019 року, а тому не матиме впливу на вирішення даного спору.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 04.12.2018 року та станом на 01.01.2019 року задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів зазначає, що апелянтом не наведено належних доводів та не надано достатніх доказів які б свідчили про порушення судом першої інстанції вимог матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Літвіна

Є.О. Сорочко