Справа № 160/6579/19
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2019 року Справа № 160/6579/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бондар М.В.
при секретарі судового засідання Бурцевій Я.Е.
представника відповідача Анісової О.І.
розглянувшиу у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації і середнього заробітку, -
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" (далі - ДУ "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4), відповідач), в якому позивач просить:
- визнати бездіяльність Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" протиправною, що полягає у невиплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 4296 гривень 50 копійок ОСОБА_1 ;
- стягнути з Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 4296 гривень 50 копійок негайно;
- стягнути з Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.11.2015 року по день звернення до суду, а саме до 12.07.2019 року у сумі 212167 гривень 78 копійок негайно.
- стягнути з Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 160 гривень 49 копійок за кожен день з 13.07.2019 року по день винесення рішення по справі.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач був звільнений зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 26.11.2015 року. Проте, станом на момент звільнення позивачу не було виплачено грошової компенсації за речове майно відповідно до пункту 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578. Крім того, позивач зазначив, що за несвоєчасний розрахунок з боку відповідача при звільненні є необхідність стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки на підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалою суду від 17.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомлення (викликом) учасників справи.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, у якому просив суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що станом на дату звільнення та виплати позивачу сум пов`язаних із звільненням, у розпорядженні ДУ "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" була відсутня довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового права № 60 від 07.11.2018 року, яка становить підставу для виплати грошової компенсації, що унеможливлювало здійснення виплати останньої. Також, відповідач зазначив, що в період часу з моменту звільнення ОСОБА_1 зі служби в ДУ "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" та по теперішній час відповідачем не отримувалися бюджетні асигнування на закупівлю речового майна та/або виплату грошової компенсації за нього, що унеможливлює здійснення виплати грошової компенсації позивачу на підставі довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового права № 60 від 07.11.2018 року та свідчить про відсутність вини відповідача у такій невиплаті. Крім того, відповідач зазначив, що даний спір не підлягає розгляду в адміністративному суді, оскільки має приватноправовий характер.
Позивач надав відповідь на відзив, у якій підтримав доводи викладені у позовній заяві.
Ухвалою суду від 08.08.2019 року позову заяву ОСОБА_1 залишено без руху на підставі частини 13 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали суду.
12.08.2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 02.09.2019 року (у зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці) продовжено судовий розгляд справи та призначено судове засідання на 09.09.2019 року.
В судовому засіданні 09.09.2019 року позивач підтримав позов та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вирішив, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що наказом Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (перейменовано в ДУ "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)") від 26.11.2015 року №147 о/с майора внутрішньої служби Мурзаєв І.О. старшого оперуповноваженого оперативного відділу Дніпропетровського слідчого ізолятора звільнено у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "ж" (за власним бажанням) з 30.11.2015 року.
Згідно з довідкою Південно-східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №60 від 07.11.2018 року, виданої на підставі наказу №147 о/с від 26.11.2015 року, позивачу належить грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі в загальному розмірі 4296,50 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане під час проходження служби речового майна протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (частина 1 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати (частина 2 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).
Відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань.
Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (частина 5 статті 21 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578 (далі - Порядок №578).
Речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань (пункт 2 вказаного Порядку №578).
Відповідно до пункту 27 Порядку №578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Згідно з пунктом 23 Порядку №578 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку №578).
З аналізу викладених норм, суд доходить висновку, що у позивача з моменту звільнення зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України виникло право на грошову компенсацію за неотримане речове майно за цінами, що діяли на день підписання наказу про звільнення.
Як встановлено судом та підтверджується копією довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна №60 від 07.11.2018 року, виданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, загальна сума виплати грошової компенсації складає 4296,50 грн.
В судовому засіданні встановлено та представником відповідача не заперечується, що зазначена довідка була надана до ДУ "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" в листопаді 2018 року.
Проте, станом на час розгляду справи така компенсація позивачу не виплачена.
Фактично єдиною підставою для невиплати позивачеві грошової компенсації відповідач зазначив про відсутність бюджетних асигнувань на такі види виплат.
Суд критично оцінює такі твердження представника відповідача, з огляду на наступне.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України" реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні особи, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Також судом відхиляються доводи представника відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, що позивач звернувся за компенсацією після тривалого часу з дати звільнення, оскільки Порядком №578 не встановлено будь-яких строків звернення для отримання компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за належне до видачі предмети речового майна у сумі 4296,50 грн. підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.11.2015 року по день звернення до суду (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача, суд зазначає таке.
Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року № 925/5 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України", визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку компенсації вартості за не отримане речове майно. Однак, невчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу - не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію статей 116,117 КЗпП України.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вказану позовну вимогу слід залишити без задоволення.
З приводу доводів представника відповідача, що спір по даній справі не є публічно-правовим та не підсудний адміністративному суду, суд зазначає, що вказані доводи є необґрунтованими, оскільки у постанові від 05.12.2018 року по справі №818/1688/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постанові від 10.04.2018 року у справі №533/934/15-ц, з приводу визначення категорії спорів щодо виплати грошової компенсації за не отримане речове майно як приватноправових, і такими, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі №818/1688/16 зазначено, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
На підставі частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 42,96 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 4296 (чотири тисячі двісті дев`яносто шість) гривень 50 копійок.
Стягнути з Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 4296 (чотири тисячі двісті дев`яносто шість) гривень 50 копійок.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "ДНІПРОВСЬКА УСТАНОВА ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ (№4)" судові витрати у розмірі 42 (сорок дві) гривні 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено 23 вересня 2019 року, у зв`язку з перебування судді на навчанні з 16.09.2019 року по 20.09.2019 року включно.

Суддя М.В. Бондар