Справа № 640/3200/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3200/19 Суддя (судді) першої інстанції: Погрібніченко І.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді Земляної Г.В.
суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.
за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року
у справі 640/3200/19
за позовом ОСОБА_1
до відповідача Міністерства оборони України
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся суду з позовом до з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі МОУ, відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 18 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26 жовтня 2018 року №104, яким відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили одноразову грошову допомогу у розмірі 300 кратного прожиткового мінімуму.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що рішення відповідача є протиправним та таким, що суперечить чинним нормам законодавства, оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у нього виникло разом зі встановленням ІІ групи інвалідності, тобто з 11 листопада 2016 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано не було.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.
Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи Позивач у період з 06 червня 1984 року по 19 жовтня 1985 року проходив строкову військову службу, в тому числі у складі в/ч пп 48059, про що свідчить довідка від 03 липня 2018 року №2340, видана Деснянським районним у м. Києві військовим комісаріатом.
Згідно з витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 31195 від 13 жовтня 2014 року, у позивача наявне вогнепальне осколкове поранення голови (контузія 1985 рік), наслідком якого став рубець в тім`яній ділянці по лінії стріловидного шву розміром 0,1х3,0 см, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово медичної експертизи Київського міського бюро судово медичної експертизи №1804/ж від 10 березня 2014 року, та яке у подальшому призвело до розвитку «дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ступеню, з вестибулярними порушеннями, порушеннями формули сну, емоцій; двобічної сенсоневральної приглухуватості; церебрального атеросклерозу; гіпертонічної хвороби ІІІ ступеню СН ІІ А ст., ст. 2 ризик високий; ІХС: стабільної стенокардії ІІІ ФК; постінфарктного (09 червня 2014 року) та атеросклеротичного кардіосклерозу; атеросклерозу вінцевих судин, аорти; стану після ГВК (09 червня 2014 року); стану після стентування (09 червня 2014 року 1 ст.); стану після АКШ (27 серпня 2014 року 4 шунти) та резекції постінфарктної трамбованої аневризми (27 серпня 2014 року); посткардіотомного синдрому», що підтверджується медичними документами, - поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
В подальшому, 11 листопада 2016 року, внаслідок повторного огляду, позивачу з 11 листопада 2016 року встановлено ІІ групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ №0649047, у якій зазначено, що поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що із заявою про призначення одноразової грошової допомоги до Київського міського військового комісаріату позивач звернувся 05 липня 2018 року, у зв`язку із встановленням йому з 11 листопада 2016 року ІІ групи інвалідності довічно.
В подальшому, документи позивача Київський міський військовий комісаріат листом від 17 грудня 2018 року за вих. №ВСЗ/3105 направив до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для вирішення питання щодо правомірності виплати відповідної одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи.
Згідно з пунктом 18 витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26 жовтня 2018 року №104, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги. Вказане рішення обґрунтоване тим, що термін з дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги та дня звернення за призначенням одноразової грошової допомоги становить більше трьох років, оскільки старшого прапорщика в запасі ОСОБА_1 , якого з 09 липня 1993 року звільнено з військової служби та 02 жовтня 2014 року під час первинного огляду МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок загального захворювання (довідка МСЕК серія АВ №0098389 від 06 жовтня 2014 року), а 16 жовтня 2014 року під час повторного огляду органами МСЕК особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії (довідка МСЕК серія АВ №0098448 від 16 жовтня 2014 року).
Вважаючи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності рішення Міністерства оборони України про відмову в наданні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки право на отримання такої допомоги у позивача виникло з 16 жовтня 2014 року, а з заявою до Київського міського військового комісаріату позивач звернувся лише 05 липня 2018 року, тобто через 3 роки та 8 місяців.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на дату встановлення позивачу інвалідності вперше 16 жовтня 2014 року) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з пунктом другим частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на дату встановлення позивачу інвалідності вперше 16 жовтня 2014 року) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною першою статті 16 Закону №2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Тобто, вищевказаний Закон пов`язує право на отримання одноразової допомоги з настанням певних обставин, а саме: у разі загибелі, у разі встановлення інвалідності, у разі встановлення ступеня втрати працездатності.
Відповідно до частини другої статті 16 Закону №2011- ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, відповідно до пункту 4 встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Разом з цим, відповідно до частини другої статті 16-3 цього Закону, у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.
Частинами 8 та 9 статті 16-3 Закону №2011- ХІІ передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що додається (далі - Порядок №975).
Зазначений Порядок №975 визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).
Пунктом 3 Порядку №975 визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
З аналізу наведених норм встановлено, що законодавством України передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, у випадку встановлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби, у порядку, встановленому Порядком №975 та згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії, отримати одноразову грошову допомогу, яке може бути реалізовано протягом трьох років з дня виникнення права на отримання такої допомоги.
Водночас, пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» установлено, що ця постанова набирає чинності з дня набрання чинності Законом України від 4 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців».
Згідно з положеннями пункту 1 Прикінцевих положень Закону України від 4 липня 2012 року № 5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» цей Закон набрав чинності з 01 січня 2014 року.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», якою затверджено Порядок №975, набрала чинності з 01 січня 2014 року.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, саме 16 жовтня 2014 року під час повторного огляду МСЕК позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, згідно з довідкою МСЕК серія АВ №0098448 від 16 жовтня 2014 року.
Відтак, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло 16 жовтня 2014 року, у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, згідно з довідкою МСЕК серія АВ №0098448 від 16 жовтня 2014 року.
Також, колегія суддів зауважує на те, що право на отримання такої допомоги у позивача виникло після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», якою затверджено Порядок №975, тобто після 01 січня 2014 року.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності рішення відповідача про відмову в наданні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки право на отримання такої допомоги у позивача виникло з 16 жовтня 2014 року, а з заявою до Київського міського військового комісаріату позивач звернувся лише 05 липня 2018 року, тобто через 3 роки та 8 місяців.
Необхідно зазначити, що згідно із п.8 постанови № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Відтак, зазначеними вище нормами Закону № 2011-XII та Порядку №975 визначено, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Відповідно до вказаних норм передбачено право військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
З аналізу наведених вимог Закону №2011-XII та Порядку №975 вбачається, що законодавство допускає можливість виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності, проте при зміні групи інвалідності протягом двох років з моменту її первинного встановлення.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, щодо факту наявності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги взагалі, жодним чином не спростовуючи обставини щодо пропуску ним трирічного строку для відповідного звернення за отриманням такої допомоги
Як вбачається з копії витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 26 жовтня 2018 року №104, наявної у матеріалах адміністративної справи, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, виходив виключно з підстав пропуску позивачем строку звернення за отриманням одноразової грошової допомоги, тобто з підстав, визначених частиною 8 статті 16-3 Закону №2011- ХІІ.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що під час розгляду справи, позивачем обставини на які посилався відповідач не спростовані, у зв`язку з чим приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що право на отримання одноразової грошової допомоги у нього виникло з 11 листопада 2016 року, у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності довічно, внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0649047 від 11 листопада 2016 року, оскільки, як вже було зазначено, ІІ група інвалідності позивачу була встановлена з 16 жовтня 2014 року та саме з цього часу у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
Слід зазначити, що вищеперелічені закони не містять положень, які б визначали підстави для поновлення строку на звернення за отриманням одноразової грошової допомоги у зв`язку з повторним встановленням військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту тієї самої групи інвалідності, яка дає підстави на отримання такої допомоги, або встановленням тієї самої групи інвалідності довічно, у разі повторного огляду.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги дотримався приписів Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону №2011- ХІІ, Порядку №975 та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим зазначене рішення є правомірним, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Посилання позивача на інші підстави, окрім пропущення строку звернення до відповідача з заявою, колегія суддів не приймає до уваги, так як це не було підставою для відмови у прийнятті рішення про призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

А.Б. Парінов

Повний текст постанови виготовлено 20 вересня 2019 року.