Справа № 420/4688/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4688/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 22.07.2019 № 137 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду його звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - ДР Конго. У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Будь-яких конкретних обставин, які загрожують позивачу в ДР Конго в адміністративному позові не наведено. Натомість зазначено, що відповідні факти будуть наведені суду додаткового після ознайомлення з особовою справи позивача його представником.

Ухвалою судді від 09.08.2019 позивачу поновлено строк на звернення до суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 22.07.2019 № 137 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення про оформлення відповідних документів; відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

23.08.2019 до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що заяву позивача обґрунтовано залишено без задоволення, так як останній має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом. Зокрема, позивач звернувся за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області після спливу десяти років після прибуття до України. Зазначене суттєве зволікання із зверненням ставить під сумнів реальність стверджуваної позивачем загрози його життю та вказує на те, що дане звернення обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Крім того, за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту співробітники ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку про те, що позивач не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідь на відзив від позивача не надійшла. Додаткових обґрунтувань до адміністративного позову також не надійшло.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч.2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в ДР Конго, м. Кіншаса, район Гомбі (до виїзду проживав в м . Бені цього ж району, мікрорайон Руензорі ); громадянин ДР Конго ; за національністю монголе (банту); за віросповіданням протестант (частково дотримується канонів релігії); неодружений (має наречену на території України); рідна мова французька, лінгала; володіє вільно російською, на початковому рівні українською та англійською; має незакінчену вищу освіту, яку здобував в Україні; в Україні останні п`ять років працював на різних будівельних роботах в м. Одесі (маляр).

Територію ДР Конго позивач покинув 11.08.2008 легально (на підставі паспортного документу та візи) авіарейсом м. Кіншаса (ДР Конго) - м. Аддіс-Абеба (Ефіопія) - м. Дубай (ОАЕ) - м. Київ (Україна). З м. Києва прибув до м. Зборів Тернопільської області.

09.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця. В обґрунтування заяви вказав, що народився в ДР Конго у багатодітній родині (3 дитини). З 1997 р. у ДР Конго постійно тривають збройні конфлікти з різними угрупуваннями (М23, ФДЛР, ЦНДА, АДФ, МайМай та ін.). Зазначені угрупування тероризують місцеве населення. Вони активні з тих пір, як М23 захопили його провінцію. Під час цих подій було вбито всю його родину. У разі його повернення уряд зобов`яже його піти до армії та воювати, або повстанці змусять його воювати на їх боці проти національної армії ДР Конго.

За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 22.07.2019.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 22.07.2019 № 137 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, виїзд позивача з ДР Конго не пов`язаний з переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюванням зазнати серйозної шкоди.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача встановлено, що історія переслідування ОСОБА_1 є необґрунтованою, а заява про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Зокрема, за матеріалами особової справи позивача встановлено, що він виїхав з ДР Конго через бажання отримати вищу освіту на території України і лише через десять років, перебуваючи в країні нелегально, звернувся за легалізацією.

Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до ДР Конго під час звернення до ГУ ДМС України в Одеській області. Також, під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до ДР Конго.

Так, за твердженнями позивача, він є військовозобов`язаним та у разі повернення до ДР Конго побоюється бути призваним до лав збройних сил країни громадянської належності (арк. 4 анкети від 10.07.2019), однак актуальна інформації по країні походження, джерелом якої є офіційні сайти збройних сил відповідних країн, містить інформацію про відсутність на території ДР Конго обов`язкового призову на строкову службу.

Крім того, позивач підтвердив, що наразі не існує обов`язкового призову до армії громадян ДР Конго (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.07.2019). Водночас, позивач стверджував, що у зв`язку з тим, що він проходив підготовчу військову службу в ДР Конго протягом 6 місяців, його все рівно можуть покликати служити (арк. 4 анкети від 10.07.2019; арк. 8 протоколу співбесіди від 18.07.2019). У свою чергу, за поясненнями позивача, він може відмовитися служити в армії відповідно до законодавства ДР Конго, обґрунтувавши причину такої відмови (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.07.2019). При цьому, таку інформацію позивач жодним чином підтвердити не зміг, посилаючись на існування законів міністерства оборони, з якими він ніби ознайомлювався під час проживання в ДР Конго, але не конкретизуючи перелік нормативно-правових актів, якими регулюється дане питання (арк. 8-9 протокол співбесіди від 18.07.2019). Також зі слів позивача він дуже давно цікавився даним обов`язком (арк.10 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

На думку позивача, через його військову піврічну підготовку він зобов`язаний служити в армії ДР Конго, проте не може зазначити, що є достовірними підставами такої повинності (арк. 9 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

Зокрема позивач ніколи не цікавився порядком призову, умовами рекрутування та подальшого проходження служби в збройних силах ДР Конго (арк. 10 протоколу співбесіди від 18.07.2019). Згідно з розповіддю позивача, його тітці приносили одну повістку на його ім`я щодо обов`язку служити в національній армії в 2013 році, інформацію стосовно чого позивач підтвердити не зміг.

Також, позивач вказав, що його тітка надала офіційну відповідь уповноваженим органам ДР Конго стосовно його проживання за кордоном (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 18.07.2019). Враховуючи підтримання контактів з рідною тіткою (арк. 2 анкети від 10.07.2019), вбачається, що позивач мав змогу надати підтвердження отримання нею повістки (арк. 5 протоколу співбесіди від 18.07.2019), проте ним не було надано жодних документальних доказів під час наступної співбесіди (арк. 1 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Поряд із тим, у позивача не було офіційного спілкування з представниками дипломатичних представництв ДР Конго на території України у зв`язку з його призовом до армії (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Про відсутність переслідування позивача з боку державних органів ДР Конго свідчить безперешкодні оформлення ним паспортного документу 17.08.2007 у м. Кіншаса ( ДР Конго) приблизно в 2012-2013 рр. через Посольство ДР Конго на території України. При цьому до територіального підрозділу ДМС України позивачем було надано чинний паспортний документ громадянина ДР Конго для виїзду за кордон, терміном дії до 06.08.2023. Також позивачем через одну з фірм ДР Конго було оформлено візу до України на території Габону (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

В той же час позивач не зміг навести конкретних прикладів щодо ув`язнення осіб, котрі просто не бажають проходити службу в армії на території ДР Конго. Також позивач не обґрунтував твердження стосовно його можливого ув`язнення через відмову проходити службу в армії (арк. З протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Крім того, позивач не навів жодних тверджень або доказів, які б вказували на наявність у нього релігійних, політичних або моральних поглядів відповідно до яких він не бажає проходити військову службу, не зміг навести обґрунтованих тверджень стосовно того, що служба в армії обов`язково передбачає участь в активних бойових діях (арк. 9 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

Також позивач не навів жодних об`єктивних підстав, через які його можуть завербувати антиурядові елементи до їх армії (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2019). Також, враховуючи розповідь позивача про існування нестабільної ситуації в ДР Конго з 1997 р., в тому числі перебування його рідного регіону проживання під антиурядовою владою (арк. 5-6 протоколу співбесіди від 18.07.2019), під час його проживання в регіоні Ківу ( ДР Конго ) йому не доводилося воювати на боці бойовиків (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Вищезазначені обставини свідчать про спростування історії переслідування позивача як з боку уповноважених державних органів, так і з боку неурядових угрупувань з метою його вербування.

Водночас, позивач підтримує зв`язок з рідною тіткою, яка проживає на території ДР Конго (арк. 2 анкети від 10.07.2019). Встановлено, що родичка позивача проживає у м. Кіншаса ( ДР Конго), де в повній мірі мирна ситуація та не проводяться жодні бойові дії (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019), має постійну роботу в органах державної влади, а також житло, її діти навчаються в школі (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

Під час звернення за набуттям міжнародного позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань чи переслідувань членів його родини за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи (арк. З протоколу співбесіди від 22.07.2019). Також, стосовно позивача не застосовувалося фізичне насилля на батьківщині (арк. 3 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Також, за твердженнями позивача, його права не порушувалися в ДР Конго; ні його, ні його рідних ніколи не викрадали; також позивача не звинувачували на території ДР Конго у порушенні соціальних або моральних норм; він мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ, а також до здобуття освіти (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Власне життя в ДР Конго до виїзду позивач охарактеризував безпроблемним - він мав все необхідне для проживання, міг вільно пересуватися територією країни громадянської належності (арк. 4-5 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

В той же час позивач зазначив про несприятливу ситуацію на території ДР Конго, існування різних антиурядових угрупувань, а саме у регіоні Ківу (арк. 1 заяви від 09.07.2019). За твердженнями позивача, близькі члени його родини випадково загинули через військові дії в ДР Конго в 2012 році (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.07.2019 року; арк. 2 протоколу співбесіди від 22.07.2019), що не було підтверджено позивачем на момент прийняття рішення за його заявою, не зважаючи на факти спілкування з тіткою та наданим твердженням про існування свідоцтва про смерть рідних (арк. 2 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Проте, зі слів позивача 5-10% території країни громадянської належності перебуває в нестабільній ситуації (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

В свою чергу, діяльність антиурядових угрупувань наразі зосереджена лише в регіоні Ківу , яке знаходиться на великій відстані від м. Кіншаса (ДР Конго) (4-5 годин перельоту авіатранспортом). Ні позивач, ні його близькі родичі ніколи не контактували з представниками антиурядових угрупувань (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.07.2019). За твердженнями позивача, загострення ситуації в ДР Конго були в 2001 та 2011 роках (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019). За відомостями наданими позивачем, всі регіони ДР Конго можна вважати стабільними та безпечними, крім регіону Ківу, однак позивач повідомив про загальну складну ситуацію у сфері праці в ДР Конго (арк. 5 протоколу співбесіди від 22.07.2019), що не має жодного відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Тим більше, відомо, що батько позивача працював у прикордонній службі на території ДР Конго, а його тітка і досі обіймає певну посаду в даній структурі (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019; арк. 5 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

Вирішуючи спір, суд враховує, що складна ситуація, що спостерігається на території ДР Конго є загальновідомим фактом , що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до ДР Конго.

З матеріалів особової справи позивача спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до ДР Конго під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також під час проведення співбесід він не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до ДР Конго.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації позивача в країні громадянської належності. Стосовно позивача ніколи не висувалися офіційні обвинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів ДР Конго додатково свідчить обставина безперешкодних оформлень паспортних документів як на території країни громадянської належності, так і на території України. Отож, незважаючи на висловлене небажання позивача повернутися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірною загрозою його життю та безпеці на Батьківщині, він продовжував термін дії свого паспортного документу, перебуваючи на території України, що свідчить про користування захистом країни громадянської належності.

До того ж, позивач не зміг обґрунтувати можливість застосування щодо нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження або покарання на території ДР Конго ( арк . 3 протоколу співбесіди від 22.07.2019). Також, позивач не зміг навести достовірну інформацію стосовно його розшуку на території ДР Конго (арк. 5 протоколу співбесіди від 22.07.2019). Фігурант здійснив безперешкодний легальний виїзд за межі країни громадянської належності у 2008 році (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.07.2019). Позивач не був причетний до свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування (арк. З протоколу співбесіди від 22.07.2019). Крім того, зі слів позивача, у разі його добровільного повернення на територію ДР Конго він міг би працювати підприємцем (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019).

Також відомо, що позивач ніколи не висловлював жодної публічної позиції стосовно ситуації на батьківщині (арк. 7 протоколу співбесіди від 18.07.2019). Про належне функціонування життєдіяльності на території країни громадянської належності свідчить обставина вільного доступу особи до всіх необхідних інфраструктур, оформлення ним паспортних документів та візи до України, безперешкодний виїзд за кордон.

Крім того, позивачем не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в регіоні Ківу на території ДР Конго має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з інформацією по країні походження, 9 липня 2019 президент ОСОБА_7 підтвердив постійну прихильність Єгипту допомагати Демократичній Республіці Конго під час переговорів, які він мав з президентом африканської нації ОСОБА_8 в кулуарах міні-координуючого саміту між Африканським союзом (АС) та регіональними економічними групами.

Крім цього, у Демократичній республіці Конго на початку 2019 відбулася перша зміна влади за 18 років. Національна виборча комісія 10 січня оголосила переможця президентських виборів опозиційного кандидата ОСОБА_9 .

Проведеним аналізом актуальної інформації за країною походження можливо відзначити спрямування діяльності нового президента ДР Конго ОСОБА_10 на боротьбу з корупцією, посилення управління, просування прав людини та відповідальність за порушення прав людини, сприяння стабільності та безпеки, залучення американських інвестицій у ДР Конго.

Варто зауважити, посланник ООН ОСОБА_12 вважає, що ситуація з безпекою в ДР Конго поліпшується. Так, на її думку, в країні як і раніше існують величезні проблеми, включаючи професіоналізацію армії та прикордонний контроль, але вона впевнена, що ситуація в ДРК поліпшується.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану інформацію по країні походження, якою підтверджений належний рівень життя особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону попереднього постійного місця проживання.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ДР Конго з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав обґрунтованих та переконливих тверджень стосовно можливості застосування стосовно нього смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження у випадку повернення до ДР Конго (арк. 3 протоколу співбесіди від 22.07.2019).

За аналізом матеріалів особової справи, виїзд позивача за межі ДР Конго не носив характеру втечі від переслідування, не був обумовлений небезпекою зазнати безпосередньої загрози.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

В той же час, у позивача можуть бути й інші законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки на момент звернення до ГУ ДМС в Одеській області він мав намір укласти шлюб із громадянкою України.

Так, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Крім того, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України в порядку Закону України «Про громадянство України». При цьому статтею 9 вказаного Закону визначено, що однією з умов прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 22.07.2019 № 137, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскаржуване рішення зазначеним критеріями відповідає, отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк