Справа № 398/1456/16-а(2а/398/114/16)
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2019 року

Київ

справа №398/1456/16-а(2а/398/114/16)

адміністративне провадження №К/9901/38662/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Желєзного І.В.

суддів: Берназюка Я.О., Саприкіної І.В.

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Олександрійської міської ради Кіровоградської області

на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у складі судді Нероди Л.М. від 22 грудня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Баранник Н.П., суддів: Дурасової Ю.В., Щербака А.А. від 29 березня 2017 року

у справі № 398/1456/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Олександрійської міської ради Кіровоградської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної казначейської служби України Кіровоградської області, Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області,

про визнання незаконним та скасування рішення в частині,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області (далі також - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної казначейської служби України Кіровоградської області, Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області, в якому просив визнати незаконним та скасувати пункт 11 розділу ХVІІ рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області «Про розгляд земельних та майнових питань» №1805 від 26.11.2015.

2. Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 11 розділу ХVІІ рішення Олександрійської міської ради Кіровоградської області №1805 від 26 листопада 2015 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1200 га. Стягнуто з місцевого бюджету м. Олександрії шляхом безспірного списання Олександрійським УДКСУ Кіровоградської області судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 551 грн 20 коп.

3. У квітні 2017 року відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року. Просить їх скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

4. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

5. У зв`язку з ліквідацією Вищого адміністративного суду України справу передано на розгляд Верховному Суду.

6. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 червня 2019 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.В., суддів Берназюка Я.О., Саприкіної І.В.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

7. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 16 червня 2015 року ОСОБА_1 як учасник антитерористичної операції звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1200 га на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу у м. Олександрія Кіровоградської області.

8. Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 26 листопада 2015 року №1805 (розділ ХVІІ пункт 11) на сто сьомій сесії шостого скликання вирішено: «відмовити у погодженні ОСОБА_1, учаснику антитерористичної операції, у власність місця розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,1200 га (у т.ч. площею 0,1200 га сільськогосподарські угіддя, пасовища) на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу біля обслуговуючого кооперативу «Садівницьке товариство «Черемшина» для ведення садівництва за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення Олександрійської міської ради та у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

9. Згідно з рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №1239 від 06 листопада 2009 року припинено дію рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 13 квітня 1978 року №231, за згодою ВАТ «Олександрійська фабрика діаграмних паперів» (лист від 02 липня 2009 року №02-492), про виділення земельної ділянки площею 5,0 га садівничому товариству «Фіалка» фабрики діаграмних паперів на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу робітникам фабрики для колективного садівництва; зараховано до земель запасу сільськогосподарського призначення (у т.ч. багаторічні насадження, сади) Олександрійської міської ради земельну ділянку площею 5,0 га.

10. Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушених прав та інтересів зі сторони суб`єкта владних повноважень.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

11. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що ним були дотримані всі вимоги, передбачені частиною 6 статті 118 Земельного Кодексу України, щодо порядку звернення з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва, змісту такого клопотання, а також необхідних документів та матеріалів, які повинні бути додані до нього. Натомість відповідач відмовив йому у задоволенні такого необґрунтовано та з порушенням строків.

12. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що земельна ділянка на відвалах колишнього Байдаківського вуглерозрізу біля обслуговуючого кооперативу «Садівницьке товариство «Черемшина» в межах м. Олександрія не зареєстрована. Планування і забудова території міста здійснюється у відповідності до Генерального плану. Рішенням Олександрійської міської ради від 06 лютого 2001 року №480 затверджено проект встановлення межі міста загальною площею 5540,13 га. Вказаний позивачем земельний масив не ввійшов до Генерального плану міста, оскільки був переданий до складу земель міста значно пізніше.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

13. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що земля, яку вказував позивач у заяві про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є землею сільськогосподарського призначення, розпорядником якої є відповідач. Землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. З огляду на викладене, рішення відповідача є безпідставним та підлягає скасуванню.

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

14. Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що з урахуванням положень статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виготовляти проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва, що розташована на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу, можливо лише після розробки та затвердження детальних планів території або планів зонування, рекультивації вказаного масиву та внесення змін до Генерального плану міста. Відтак, підставою для відмови позивачу у розробленні проекту землеустрою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

15. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права судами попередніх інстанцій, Суд зазначає наступне.

16. Згідно з положенням частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини 4 статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

17. Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

18. Крім того, стаття 2 та частина 4 статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

19. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

20. Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

21. Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

22. Згідно з положеннями частини 7 даної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

23. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

24. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

25. Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою стали положення Земельного Кодексу України (без їх конкретизації) та рішення міської ради від 16.10.2015 року №827; від 22.10.2015 року №844, 845, 848; від 05.11.2015 року №875, 876, 877, 878, 881, 882, 883, 884, 885, 888, 879, 880, 889, 890, 891; від 19.11.2215 року №912, 913, 914, 915, 916, 917, 918, 919, 920, 921, 922, 923, 924, 925, 927, 930; від 26.11.2015 року №939, 940, 941, 942, 944, 945, висновки постійних комісій міської ради.

26. Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що спірна земельна ділянка відноситься до земель запасу сільськогосподарського призначення та розпорядником такої є відповідач, оскільки рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №1239 від 06 листопада 2009 року зараховано до земель запасу сільськогосподарського призначення (у т.ч. багаторічні насадження, сади) Олександрійської міської ради земельну ділянку площею 5 га на відвалах колишнього Байдаківського вуглерозрізу.

27. Щодо доводів відповідача, що виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва, що розташована на колишніх відвалах Байдаківського вуглерозрізу, з урахуванням положень статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», можливе лише після розробки та затвердження детальних планів території або планів зонування, рекультивації вказаного масиву та внесення змін до Генерального плану міста, Суд зазначає, що такі є безпідставними, оскільки оскаржуване рішення не містить таких підстав для відмови при розгляді поданої позивачем заяви.

28. Разом із тим Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

29. Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

30. Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

31. При цьому, положення частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури.

32. Отже, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

33. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №826/5737/16, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 11 червня 2019 року у справі №826/841/17.

34. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом.

35. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 509/4722/16-а та від 29 серпня 2019 року у справі №540/2441/18.

36. Суд наголошує, що учасникам бойових дій (до яких відносяться особи, визначені статтями 5, 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») надаються відповідно до статті 12 (пункт 14) Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» серед інших, такі пільги: першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

37. Як правильно встановлено судами попередніх інстанцій із змісту оспорюваного рішення відповідача, обґрунтування прийнятого рішення по клопотанню позивача не містить визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України підстав для відмови у задоволенні заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та вмотивованої відмови у його наданні, що є порушенням вказаної норми Земельного кодексу України. Зазначена обставина є цілком достатньою для скасування такого рішення відповідача.

38. Аналогічна позиція у подібних правовідносинах висловлена Верховним Судом у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 263/16220/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 263/16221/17.

39. Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

40. Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших доводів, які б не були предметом перевірки судів попередніх інстанцій та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

41. Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

42. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

43. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

44. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

45. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

46. Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі, якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

47. Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

48. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

49. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

50. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

51. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення судів попередніх інстанції, є законними та обґрунтованим і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

52. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Олександрійської міської ради Кіровоградської області залишити без задоволення, а постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: Я.О. Берназюк

І.В. Саприкіна