Справа № 420/543/19
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-09-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/543/19
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчука В.О.

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року прийнятого у відкритому судовому засіданні о 14:38 год. (суддя:Бойко О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення, скасування його та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2019 року ОСОБА_1 (далі за текстом -позивач/скаржник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення ДМС України №314-18 від 23 серпня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення відносно громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 24 січня 2019 позивач отримала від Головного управління ДМС України в Одеській області повідомлення № 680 від 13 вересня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначила, що у вказаному повідомленні не вказано підстави та причини відмови. Посилаючись наст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1ст. 13 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"(далі - ЗУ "Про біженців..."), ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, позивач зазначила, що у випадку її повернення до Афганістану її життю на свободі буде загрожувати реальна небезпека, тому вона підпадає під захист. ДМС України не прийняла до уваги обґрунтовані побоювання позивача за власне життя у випадку повернення до Афганістану.

Позивач також зазначила, що вона зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомила про всі важливі факти, що були в її розпорядженні; вона заслуговує на довіру, оскільки щодо неї не виявлено компрометуючої інформації. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами або загальна правдоподібність яких є достатньою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул. Афганістан за національністю таджик, сповідує іслам, володіє лише мовою дарі.

За сімейним станом не одружена, дітей не має на Батьківщині позивач здобула середню освіту в ліцеї «Ламе Шахід» протягом 2002-2013 років, має незакінчену вищу освіту, яку здобула в приватному університеті «Салам».

Позивач ніколи не була членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

29 листопада 2017 р. позивач вибула з країни громадської належності авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Одеса (Україна) на підставі паспортного документу гр. Афганістану серії НОМЕР_1 та оформленої короткострокової візи до України №Y03021850 на запрошення батька позивача на установчі дані ОСОБА_1 , який проживає в Україні на підставі посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , виданої Управлінням ДМС у Київській області 18 листопада 2016 року. В аеропорту Дубай (ОАЕ) позивач перебувала близько 14 годин. В Україну прибула 30 листопада 2017 року.

Позивач з заявою звернулася до ГУДМС в Одеській області та 25 січня 2018 року отримала довідку про звернення за захистом в Україні (а.с.12).

Позивач зазначила причину виїзду з країни громадської належності переслідування з боку чиновника на установчі дані ОСОБА_3 . Переслідування відбулося з метою одруження. Переслідування почалися під час навчання її в приватному університеті «Салам» у 2016 році. Агент переслідування почав за допомогою своїх охоронців неодноразово слідкував за нею, вмовляв її погодитися на пропозицію шлюбу.

Після того як чиновник дізнався про місце проживання особи, він разом зі своїми охоронцями приходив додому до позивача та намагався вмовити її батька дати згоду відати заміж доньку. Проте позивач та її батько були проти такої пропозиції, на що ОСОБА_3 повідомив, що забере особу, використовуючи силу, та погрожував її родині розправою.

Позивач не бажає повертатися на Батьківщину через побоювання зазнати примусового шлюбу в Афганстані та у зв`язку з можливою небезпекою для життя родини з боку ОСОБА_3 .

23 серпня 2018 року відповідач прийняв рішення №314-18про відмову у визнанні позивача громадянки Афганістану біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.80).

Рішення №314-18прийнятона підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області (а.с.82-93). В висновку зазначено, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадської належності, не можуть бути визнаними підставою для визнання заявниці біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

13 вересня 2018 року ГУ ДМС в Одеській області на підставі рішення ДМС від 23 серпня 2018 року №314-18прийняло повідомлення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.11).

Не погоджуючись з викладеним ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді заяви позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України"Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту - КАС України), Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року.

Джерела права й акти їх застосування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є центральним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона являє собою особисті побоювання особи, які виникли на підставі психологічної оцінки такою особою ситуації, в якій вона опинилась. Саме через такі переживання особа змушена була покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна ж сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Реальність та обґрунтованість таких побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України.

Отже, вищевикладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Крім того, згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 2 ст.5 Закону України №3671-VI встановлено, зокрема, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частинами 1-2 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що історія позивачки щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання є неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на території України у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивачки, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, інформація повідомлена позивачкою щодо причетності до влади Афганістану особи, яка має наміри на ній одружитись, спростовується ІКП, відповідно до якої відсутні відомості щодо існування зазначених даних у переліку представників парламенту починаючи з 2005 року.

До того ж, складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та в рідному для позивачки м. Кабул є загальновідомим фактом, що підтверджується міжнародним товариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою не були надані до суду жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до ДМС України. Також під час проведення співбесід позивачка не змогла надати жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю або безпеці у разі повернення на Батьківщину .

Жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивачка ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, не надала.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з судом попередньої інстанції, що при розгляді заяви про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову позивачці у скасуванні рішення від 23 серпня 2018 року №314-18 про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правильним.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції з якими погоджується колегія суддів.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення, скасування його та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 23 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.