Справа № 826/16085/18
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25 березня 2019 року № 826/16085/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Донця В.А., секретар судового засідання Сом П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції);

представник відповідача - Авілова Т.К.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом:

- скасувати рішення Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України, суб`єкта владних повноважень, від 04.09.2018 №1.18/6-2018 про відмову позивачу в задоволенні клопотання від 13.08.2018 про переведення для відбування подальшого строку покарання за місцем проживання позивача до арешту, в Дніпропетровську або Запорізьку область;

- зобов`язати Центральну комісію Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути та задовольнити клопотання позивача від 13.08.2018 про переведення позивача з Замкової ВК-58 для відбування подальшого строку покарання в межах адміністративно-територіальної одиниці, де проживав позивач до арешту, в Дніпропетровську чи Запорізьку область у кримінально-виконавчі заклади, де відбувають покарання особи засуджені до довічного позбавлення волі: ДУВП №4 м. Дніпро; ДІК №89 м . Дніпро; КУІН №3 м. Кривий Ріг; ВІК №11 м. Вільнянськ Запорізької обл.

Ухвалами суду: від 22.11.2018 - відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання; від 10.12.2018 - витребувано в Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)" докази (інформацію) про наявність технічної можливості для проведення відеоконференції; від 21.01.2019 та від 04.03.2019 - задоволено клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції; від 04.03.2019 - замінено відповідача - Центральну комісію Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України на належного - Адміністрацію державної кримінально-виконавчої служби України. Розгляд справи відкладався у зв`язку з клопотанням позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та витребуванням доказів. Відповідно до статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позовну заяву обґрунтовано протиправною відмовою Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України в переведенні позивача для відбування подальшого строку покарання у вигляді довічного позбавлення волі до установи виконання покарань Дніпропетровської чи Запорізької областей згідно з місцем проживання до засудження чи місцем проживання рідних. Позивач наголосив, що за час перебування в Замковій виправній колонії (№58) його жодного разу не відвідували члени сім`ї, батьки, близькі родичі, що пов`язано зі значною відстанню до колонії від місця проживання батьків у м. Бердянську та сім`ї у м. Дніпрі. Правовими підставами позову зазначено: частину першу статті 32 Конституції України; частину другу статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5.

Позивач під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Представник пояснила, що оскаржуване рішення прийнято правомірно з огляду на відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, для переведення засудженого. За твердженням представника, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що існують виняткові обставини, які перешкоджають його подальшому перебуванню в державній установі Замкова виправна колонія (№58).

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом установлено.

Відповідно до вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.06.2006 ОСОБА_1 засуджено до довічного позбавлення волі.

Відповідно до характеристики від 07.08.2018, з 01.08.2017 ОСОБА_1 відбував покарання в Єнакіївській ВК №52, з 21.07.2016 утримувався в слідчому ізоляторі м. Маріуполя як особа, передана із неконтрольованої території для подальшого відбування покарання на контрольованій українською владою території.

З 17.02.2017 ОСОБА_1 відбуває покарання в державній установі Замкова виправна колонія (№ 58) максимального рівня безпеки в м. Ізяслав Хмельницької області.

Позивач звернувся з клопотанням до Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з клопотанням від 13.08.2018 про переведення засудженого з однієї колонії в іншу на підставі "у відповідності з місцем його проживання до засудження".

Листом від 15.08.2018 №М-16 виконувач обов`язків начальника Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" направлено клопотання ОСОБА_1 начальнику Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Рішенням від 04.09.2018, оформленого протоколом №6, Центральна комісія Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення - відмовила позивачу в задоволенні його клопотання, оскільки відсутні підстави, передбачені частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням Центральної комісії від 04.09.2018, позивач звернуся до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виправного кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого (частина перша). Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (частина друга).

Згідно з розділом IV "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №265/30133 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 27.04.2018 №1300/5, який набрав чинності 25.05.2018):

переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до його місця проживання до засудження" здійснюється на підставі клопотання засудженого, підпис якого засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. До клопотання додаються довідка з особової справи засудженого, копії паспортного документа (або іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії (пункт 1);

переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого" здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії. У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання. До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо). До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав (пункт 2).

У преамбулі наказу Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 вказано, що його прийнято відповідно до статей 50, 56, 57, 86, 87, 93, 101, 147 КВК України, підпункту 95-8 пункту 3 "Положення про Міністерство юстиції України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2014 №228, з метою своєчасного визначення засудженому до позбавлення волі виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту та обмеження волі, зі слідчих ізоляторів до установ виконання покарань, встановлення порядку їх переведення у випадках, визначених законом,

Зміст наведених положень статті 93 КВК України та "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення" дає підстави дійти висновку, що відбування засудженим всього строку покарання в одній колонії, передбачає врахування його місця проживання до засудження або місця постійного проживання його родичів. Умовою переведення засудженого до іншої виправної колонії є наявність виняткових обставин, що перешкоджають дальшому перебуванню засудженого у відповідній виправній колонії. Частиною другою статті 93 КВК України надано повноваження Міністерству юстиції України визначати порядок переведення засуджених. Реалізовуючи свої повноваження, Міністерство юстиції України визначило, що підставами переведення засудженого, зокрема, є клопотання засудженого про переведення: "відповідно до місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого", а також визначено підстави та процедуру розгляду клопотань.

На думку суду, за наведеного правового регулювання підстав переведення, наявність виняткових обставин для переведення не є обов`язковою умовою для переведення з підстав "відповідно до місця проживання до засудження" або "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого".

До позову додано клопотання позивача від 13.08.2018, зі змісту якого вбачається, що він неодноразово звертався з клопотаннями про переведення до іншої виправної колонії з урахуванням його місця проживання до засудження, а також місця проживання його близьких родичів, членів сім`ї. В клопотанні позивач просив перевести його до Дніпропетровської чи Запорізької області для відбування покарання, де проживає його сім`я, близькі родичі. При цьому засуджений наголосив, що протягом п`яти років перебування в Замковій виправній колонії (№58) його жодного разу не відвідували батьки, близькі родичі, члени сім`ї. Підставами клопотання зазначено статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частину другу статті 93 КВК України, наказ Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 №265/30133.

До клопотання додавались, зокрема: вирок суду із зазначенням місця проживання до засудження; довідка про відсутність побачень; довідка про смерть батька; довідка про діагноз матері; список близьких родичів (мати, рідний брат, які проживають у м. Бердянську, Запорізької області, син, дружина, які проживають у м. Дніпрі).

Відповідачем надано довідку по особовій справі, яка додавалась до клопотання позивача, де зазначено про проживання позивача в м. Дніпрі до засудження, а також наведено інформацію про матір, батька, брата засудженого, які проживають у м. Бердянську.

Згідно з характеристикою від 07.08.2018, затвердженою виконувачем обов`язки начальника Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", ОСОБА_1 характеризується посередньо, за час відбування покарання в колонії режим не порушував, заохочень не має, зазначено про перебування на профілактичному обліку як особи схильної до самогубства та членоушкодження, а також про відмову в застосуванні заохочувальної норми на підставі статті 151-1 КВК України (зміна умов тримання засуджених до довічного позбавлення волі).

У матеріалах судової справи міститься довідка Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" від 13.08.2018 про відсутність оперативної інформації на посягання життя та здоров`я відносно засудженого ОСОБА_1 , невжиття заходів щодо забезпечення особистої безпеки засудженого та про відсутність підстав для переведення засудженого, відповідно до частини другої статті 93 КВК України, до іншої установи виконання покарань.

Відповідно до "Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 №266/30134:

центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої (абзац дванадцятий пункту 1 розділу І);

формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення (пункт 2 розділу IV);

рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії (пункт 1 розділу V);

рішення центральної комісії може бути оскаржене до суду у порядку, передбаченому законодавством України (пункт 5 розділу VI).

Згідно з пунктом 1.18 протоколу від 04.09.2018 №6 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення - присутні на засіданні члени комісії розглянули звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його переведення із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Дніпропетровської або Запорізької областей згідно з вимогами 93 КВК України. Враховуючи відсутність підстав, встановлених частиною другою статті 93 КВК України, Комісія одноголосно відмовила засудженому в задоволенні звернення. Крім вказаного, в протоколі зазначено підстави засудження до довічного позбавлення волі, відбування покарання в Замковій виправній колонії (№58) з 17.02.2017, наявність 1 заохочення та п`яти стягнень.

Зі змісту відзиву вбачається, що Комісією не встановлено відсутність виняткових обставин, які б перешкоджали перебуванню засудженому у виправній колонії. При цьому, виняткові обставини пов`язані з випадками, встановленими статтею 10 КВК України, якою визначено право засуджених на особисту безпеку та обов`язки адміністрації установи виконання покарань вживати визначених заходів до усунення небезпеки.

На думку суду, висновок Комісії є необґрунтованим, позаяк комісією не розглянуто клопотання позивача про переведення до установи виконання покарань Дніпропетровської або Запорізької областей саме з підстав, визначених пунктами 1-2 "Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення": "відповідно до місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого".

Як уже зазначалось, засуджений у клопотанні про переведення вказав, що до засудження проживав у м. Дніпрі, де мешкає його дружина та син, а також повідомив про проживання в м. Бердянську матері та рідного брата. Підставами переведення позивач визначив відсутність побачень з сім`єю протягом п`яти років, що пов`язано зі значною відстанню, яка є перешкодою для приїзду рідних, членів сім`ї до Замкової виправної колонії (№58), яка знаходиться в м. Ізяслав, Хмельницької області.

Відповідно до частини першої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з частиною четвертою статті 8 КВК України засудженому гарантується право на побачення у порядку, встановленому цим Кодексом. <…>.

Частиною першою статті 110 КВК України передбачено, що засуджені мають право на побачення: короткострокові тривалістю до чотирьох годин і тривалі - до трьох діб. Короткострокові побачення надаються з родичами або іншими особами у присутності представника колонії. Тривалі побачення надаються з правом спільного проживання і тільки з близькими родичами (подружжя, батьки, діти, всиновлювачі, всиновлені, рідні брати й сестри, дід, баба, онуки). Тривалі побачення можуть надаватися і подружжю, яке проживало однією сім`єю, але не перебувало у шлюбі, за умови, що в них є спільні неповнолітні діти. Оплата послуг за користування кімнатами короткострокових і тривалих побачень здійснюється засудженими або їх родичами чи іншими особами за рахунок власних коштів.

Отже, позивачу як засудженому до довічного позбавлення волі гарантовано КВК України побачення.

На думку суду, до спірних відносин застосовними є положення статті 8 Конституції Конвенції щодо права на повагу до сімейного життя, яке в даному спорі полягає в реалізації права на побачення засудженого до довічного позбавлення волі з сім`єю та близькими родичами. Відмова в переведенні позивача до іншої виправної колонії, яка територіально знаходиться ближче до сім`ї або близьких родичів є втручанням в право на повагу до сімейного життя позивача.

Як уже зазначалось, за частиною першою статті 32 Основного Закону України втручання в сімейне життя особи не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 8 Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Судом встановлено, що підставою для відмови слугувала частина друга статті 93 КВК України, позаяк не встановлено виняткових підстав, а з урахуванням позиції відповідача, відсутність виняткових підстав полягала в невстановлені загрози безпеці засудженого. Водночас, засуджений клопотав перевести його не з підстав безпеки, а для реалізації права на побачення до довічного позбавлення волі.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення (протокол від 04.09.2018 №6 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України) не містить правової підстави відмови щодо розгляду клопотання засудженого про переведення до іншого виправного закладу з підстав: "відповідно до його місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого", суд доходить висновку про незаконність такої відмови, відповідно і відсутність законної мети. Оскільки Комісією не розглядались мотиви позивача щодо переведення для реалізації права на побачення з сім`єю та близькими родичами, суд не може оцінити підстав такої відмови, її обґрунтованості, пропорційності.

З огляду на такі висновки, слід погодитись з доводами позивача про наявність підстав для скасування пункту 1.18 протоколу від 04.09.2018 №6 Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України.

Для встановлення можливості переведення особи позивача, засудженого до довічного ув`язнення, судом витребовувались докази наявності установ виконання покарань та місць у таких установах, в яких міг би утримуватись позивач та які знаходяться в Дніпропетровській, Запорізькій областях. На виконання вимог ухвали суду від 04.03.2019 про витребування доказів, відповідачем надано довідки:

від 14.03.2019 №2/4-163 Державної установи "Вільнянська установа виконання покарань (№11)", відповідно до якої станом на 01.09.2018 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, трималось 82 засуджених особи, при наявності 108 місць, 14 осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які вибули для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню. Станом на 01.03.2019 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, трималось 96 засуджених, при наявності в секторі 108 місць, 1 засуджена до довічного позбавлення волі яка очікує набрання вироком законної сили та 7 осіб вибули з установи для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню;

від 13.03.2019 №05-03-19 Державної установи "Дніпровська виправна колонія (№89)", відповідно до якої станом на 01.09.2018 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, трималось 34 засуджених осіб, при наявності в секторі 28 місць, 3 особи засуджені до довічного позбавлення волі, вибули з установи для судового розгляду до інших установ та лікарень і підлягали поверненню. Станом на 01.03.2019 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, тримається 34 засуджених, при наявності в секторі 28 місць, 3 особи вибули з установи для судового розгляду до інших установ та лікарень і підлягають поверненню;

від 13.03.2019 №3/5-948 Державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3), відповідно до якої станом на 01.09.2018 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі трималось 85 засуджених осіб, при наявності 85 місць, 1 особа засуджена до довічного позбавлення волі, яка очікувала набрання вироком законної сили та 7 осіб вибули з установи для судового розгляду до інших установ та підлягали поверненню. Станом на 01.03.2019 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, тримається 81 засуджений, при наявності 85 місць, 1 1 особа засуджена до довічного позбавлення волі, яка очікує набрання вироком законної сили, 9 осіб вибули з установи для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню;

без номера та дати Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4), відповідно до якої станом на 01.09.2018 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі трималось 24 засуджених особи, при наявності в секторі 28 місць, 2 особи засуджені до довічного позбавлення волі, які очікували набрання вироком законної сили та 2 осіб вибули з установи для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню. Станом на 01.03.2019 в секторі максимального рівня безпеки, де відбувають покарання особи, засуджені до довічного позбавлення волі, тримається 26 засуджених осіб, при наявності в секторі 28 місць, 3 особи засуджені до довічного позбавлення волі, які очікували набрання вироком законної сили, 2 осіб вибули з установи для судового розгляду до інших установ і підлягають поверненню. Наведені докази свідчать про наявність в Дніпропетровській, Запорізькій областях відповідних установ покарань, в яких утримуються засудженні до довічного позбавлення волі та наявність місць в цих установах у певний період.

Враховуючи встановлені обставини, вимога позивача про зобов`язання Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути клопотання позивача про його переведення до установ виконання покарань в Дніпропетровській, або Запорізькій областях з підстав: "відповідно до місця проживання до засудження"; "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого", підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання Комісії повторно розглянути клопотання про переведення до ДУВП №4 м. Дніпро; ДІК №89 м. Дніпро; КУІН №3 м. Кривий Ріг; ВІК №11 м. Вільнянськ Запорізької обл., то, на думку суду, такі вимоги задоволенню не підлягають. У даному випадку суд не може обмежити дискрецію Комісії визначати наявність підстав та об`єктивної можливості щодо переведення засудженого до іншої установи виконання покарань. Крім того, такої вимоги клопотання засудженого про переведення не містило.

Під час повторного розгляду клопотання засудженого ОСОБА_1 від 13.08.2018 компетентному органу слід оцінити доводи засудженого щодо його проживання у м. Дніпрі до засудження, проживання дружини, сина в м. Дніпрі, проживання матері та рідного брата в м. Бердянську, вік та хворобу матері, відстань від Замкової виправної колонії (№58) до місць проживання членів сім`ї та близьких родичів, відсутність побачень протягом п`яти років у зв`язку зі значною відстанню знаходження виправної колонії та місця проживання сім`ї та близьких родичів, бажання засудженого реалізувати своє право на побачення. Комісія не позбавлена повноважень врахувати інші обставини, які є необхідними для прийняття обґрунтованого рішення. Оцінка доводів засудженого та мотиви ухваленого рішення повинні бути відображені у відповідному рішенні (протоколі) комісії.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось у зв`язку зі звільненням судом позивача від сплати судового збору.

Керуючись статтею 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати пункт 1.8 рішення Центральної комісії Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, у формі протоколу від 04 вересня 2018 №6, у частині відмови в задоволенні звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його переведення з Замкової виправної колонії (№58) до установи покарань Дніпропетровської або Запорізької областей.

Зобов`язати Центральну комісію Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення - повторно розглянути звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 від 13 серпня 2018 року про його переведення з Замкової виправної колонії (№58) до установи покарань Дніпропетровської або Запорізької областей, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.

Позивач - ОСОБА_1 (місце відбування покарання: 49006, місто Дніпро, вулиця Надії Алексеєнко, будинок 80, ДУВП №4).

Відповідач - Адміністрація державної кримінально-виконавчої служби України (місцезнаходження: 04050, місто Київ, вулиця Юрія Іллєнка, будинок 81).

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 18 вересня 2019 року.

Суддя В.А. Донець