Справа № 520/9053/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 р.Справа № 520/9053/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., м. Харків) від 10.06.2019 року по справі № 520/9053/18

за позовом ОСОБА_1

до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов`язати Індустріальне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести нарахування пенсії ОСОБА_1 з 07.01.2017 р. із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) України в сумі 3764,40 грн., з урахуванням помісячних змін розміру пенсії, довідок про заробітну плату для обчислення пенсії та даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України стосовно заробітної плати ОСОБА_1 , а також з проведенням її індексації та компенсації втрати частини доходу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що не погоджується з розрахунком пенсії призначеної за рішенням суду, оскільки пенсія була призначена без врахування довідки про заробітну плату та без застосування показника середньої заробітної плати (доходу) України в сумі 3764,40 грн, що порушило його право та законний інтерес на належний розмір пенсійного забезпечення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року по справі № 520/9053/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 20 листопада 1996 року виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Позивач є громадянином України, що підтверджується копією закордонного паспорта.

Рішенням Фрунзенськго районного суду м. Харкова від 10.10.2017 позов ОСОБА_1 до Індустріального об`єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та зобов`язано Індустріальне об`єднане управління пенсійного фонду України м. Харкова призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 14 грудня 2016 року.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.10.2017р. по справі №645/3106/17 скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова призначити і виплачувати пенсію за віком з 14.12.2016 року по 06.01.2017 року включно та прийнято в цій частині ухвалу, якою адміністративний позов залишено без розгляду. В іншій частині постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.10.2017р. по справі №645/3106/17 залишено без змін.

На виконання рішення Фрунзенськго районного суду м. Харкова від 10.10.2017 справі №645/3106/17 Індустріальне об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова призначило позивачу пенсію за віком з 07.01.2017 р.

На звернення представника позивача, листом від 16.03.2018 року № 3950/46-02-03, Індустріальне об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, роз`яснило, що з 07.01.2017 ОСОБА_1 , призначена пенсія за віком на загальних умовах за рішенням суду та розрахована за нормами Закону України Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV. Загальний трудовий стаж складає 37 років, 0 місяців, 10 днів. Пенсія призначена без довідки про заробітну плату.

Супровідним листом вих. № 3335 від 09.10.2018 року представником позивача до Індустріального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова надіслано довідку про заробітну плату № 21 від 06.07.2018 року за період роботи ОСОБА_1 з січня 1990 року по липень 1996 року, видану Комунальним закладом охорони здоров`я "Харківська міська поліклініка № 19".

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування пенсії з 07.01.2017 р. із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) України в сумі 3764,40 грн., з урахуванням помісячних змін розміру пенсії, довідок про заробітну плату для обчислення пенсії та даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України стосовно заробітної плати, позивач звернувся до суду першої інстанціїі з вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що відповідач отримав трудову книжку позивача, на підставі якої, діючи добросовісно повинен був здійснити всі необхідні запити для законного призначення пенсії.

Вказав, що починаючи з 2000 року всі дані стосовно розмірів заробітної плати пенсіонерів та відповідних відрахувань з неї до Пенсійного фонду містяться в персоніфікованому обліку Пенсійного фонду України, до якого відповідач має безпосередній доступ. Крім того, додатково, 04.04.2018 року відповідачем були отримані оригінали довідок про заробітну плату.

Виходячи з того, що відповідач не надав ніякої відповіді на отриману працівниками УПФУ довідку про заробітну плату, 07.05.2018 року представники позивача з електронного пенсійного кабінету ОСОБА_1 отримали самостійно протокол призначення його пенсії, з якого знов ж таки вбачається, що відповідач знехтував і отриманою довідкою про заробітну плату і даними, які містяться у персоніфікованому обліку Пенсійного фонду України, та не врахував дані стосовно заробітної плати при призначенні пенсії ОСОБА_1 взагалі.

Також вказав, що 09.10.2018 р. представники позивача листом №3335 надіслали до відповідача оригінал довідки про заробітну плату ОСОБА_1 , але дані з електронного кабінету позивача свідчать, що довідки про заробітну плату так і продовжують ігноруватися відповідачем.

Апелянт також зазначив, що якщо б відповідачу бракувало якихось документів, то відповідно до Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ №28-2 від 22.12.2014 р., відповідно до п. п. 2 п. 6 якого - УПФУ має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань. Крім того, Управлінню надані права залучати до виконання окремих робіт, участі у вивченні окремих питань вчених і фахівців, спеціалістів органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій, представників інститутів громадянського суспільства для розгляду питань, що належать до компетенції Управління. Також, Управління вправі користуватися інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами.

В доводах апеляційної скарги позивач також послався на те, що ст. 27 Законупро Пенсії (слід розуміти Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхуваня") встановлено, що розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях (далі - «сума заробітної плати для обчислення пенсії»); Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Положення ч. 2 ст. 40 цього Закону визначають заробітну плату (дохід) для обчислення пенсії, яка визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Такі показники заробітної плати опубліковані на офіційному сайті Пенсійного фонду України таз них вбачається, що середня заробітна плата за три роки до звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії, становлять 2014 р. - 3149,45 грн., 2015 р. - 3661,41 грн., 2016 р. - 4482,35 грн. відповідно, отже середній - (3149,45+3661,41+4482,35)/3 = 3,764,40 грн.Отже, при визначенні розміру пенсії ОСОБА_1 відповідачем повинен був братися показник середньої заробітної плати у розмірі 3764,40 грн., що відповідачем зроблено не було.

Апелянт також вказав, що в розрахунках УПФУ жодним чином не відображено всіх індексацій і підвищень, які були прийняті за ці роки, а також компенсації втрати частини доходу та індексації, що вкотре підтверджує невірність даного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р. право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики; Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кзі + Кз2 + КзЗ +... + Кзп); К - кількість місяців страхового стажу, за які розраховано коефіцієнти заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи за кожний місяць страхового стажу, який враховується при обчисленні пенсії, визначається за формулою: Кз=3в:3с, де: Кз - коефіцієнт заробітної плати (доходу) застрахованої особи; Зв - сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу); Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсії, за місяць, за який розраховується коефіцієнт заробітної плати (доходу), а в разі одноразової сплати єдиного внеску відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - за місяць, в якому укладено договір про добровільну участь.

Отже, згідно положень до ч.2 ст. 40 вказаного Закону заробітна плата для обчислення пенсії визначається за спеціальною формулою з врахуванням коефіцієнта заробітної плати, який є вихідним показником для обрахунку пенсії.

Судовим розглядом встановлено, що на виконання рішення Фрунзенськго районного суду м. Харкова від 10.10.2017 справі № 645/3106/17 Індустріальне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначило позивачу пенсію за віком з 07.01.2017 р. Розмір пенсії був визначений на підставі тих документів, які надавалися позивачем при зверненні із заявою про таке призначення та серед цих документів довідка про заробітну плату була відсутня та була надана позивачем вже після призначення пенсії. Розмір пенсії позивача склав 1249,06 грн. Пенсія розрахована у відповідності до приписів ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Що стосується посилання апелянта на неврахування відповідачем довідки про заробітну плату, суд зазначає, що відповідно до пункту 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Згідно з пунктом 4.2 вказаного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

З наведеного вбачається, що довідка про заробітну плату не могла бути врахована при призначенні пенсії, оскільки до відповідної заяви про її призначення не надавалася, а була подана вже після призначення пенсії (09.10.2018 р.) і як правильно зазначив суд першої інстанції на час звернення до суду з адміністративним позовом (18.10.2018 р.), відповідачем не було вирішено питання щодо зазначеної заяви, в той час коли позовні вимоги стосуються саме проведення нарахування пенсії ОСОБА_1 з 07.01.2017 р. з врахуванням довідок про заробітну плату для обчислення пенсії.

Суд також відхиляє посилання апелянта на те, що з 2000 року всі дані щодо розмірів заробітної плати пенсіонерів та відповідних відрахувань з неї до ПФУ містяться в персоніфікованому обліку, відомості з якого відповідач мав взяти, оскільки, згідно положень абзацу 5 статті 40 Закону №1058-IV, відповідні відомості в персоніфікованому обліку містяться за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. Тобто, персоніфікований облік не містить даних про заробітну плату ОСОБА_1 , який у 1996 році виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позову щодо виплати позивачу компенсації втрати частини доходів

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, за правилами ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Вказані правилами Закону України від 19.10.2000р. №2050-III кореспондуються із положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 про проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Аналіз наведених положень законодавства показав, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. При цьому, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Матеріалами справи не підтверджено порушення відповідачем строків виплати нарахованої пенсії позивачу, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Що стосується посилання апелянта на незастосування відповідачем показника середньої заробітної плати за три роки, що передують року призначення пенсії, суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються відновлення порушеного права позивача, які на його думку, мали місце з 07.01.2017 р., тобто з моменту призначення пенсії.

Суд зазначає, що перерахунок пенсії здійснюється в разі наявності підстав, передбачених ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», частиною 2 якої у редакції Закону до 14.05.2013 року передбачено, що підставою для здійснення перерахунку пенсії є зміна розміру середньомісячної заробітної плати штатного працівника в Україні.

Після вказаної дати середньомісячна заробітна плата штатного працівника в Україні замінена середньою заробітною платою (доходом) в Україні, з якої сплачено страхові внески.

Так, згідно змісту зазначеної статті у новій редакції, крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, щороку починаючи з 1 березня поточного року у разі, якщо середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за минулий рік зросла, здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій із застосуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію, підвищеної на коефіцієнт, який відповідає не менш як 20 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, порівняно з попереднім роком, але не менше зростання рівня інфляції (індексу споживчих цін) за минулий рік.

Суд зазначає, що з 01.04.2014 року дія нової статті зупинена Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», а 03.10.2017 року дію ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відновлено у зміненій редакції (на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148VIII від 03.10.2017 р., який набув чинності 11.10.2017 р.

Так, у редакції статті від зазначеної дати по дату розгляду справи вказано, що для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Частиною 5 зазначеної статті, викладеній в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII, передбачено, що індексація пенсій здійснюється шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, пенсія згідно положень законів «Про індексацію грошових доходів населення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є об`єктом індексації.

Разом з тим, оскільки Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII набрав чинності 07.10.2017 р., а спірні правовідносини стосуються відновлення порушеного права позивача, які на його думку, мали місце з 07.01.2017 р., тобто з моменту призначення пенсії, суд дійшов висновку, що у період з 07.01.2017 року по 30.09.2017 року законодавчо закріплених підстав для проведення перерахунку пенсії позивачу не було.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року по справі № 520/9053/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250,308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року по справі № 520/9053/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 23.09.2019 року