Справа № 473/4009/19
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2019-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/4009/19
РІШЕННЯ

іменем України

"19" вересня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

перекладача Мазманяна Л.С.,

представника позивача Віхрова І.В.,

відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 про примусове видворення з території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року УДМС України в Миколаївській областізвернулося до суду з позовом до громадянина Грузії ОСОБА_1 про примусове видворення з території України та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Вимоги обґрунтовано тим, що 18 вересня 2019 року співробітниками ВБЗПТЛ ГУНП в Миколаївській області був виявлений та доставлений до Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області громадянин Грузії ОСОБА_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перебував на території України без наявності документів, що б надавали йому право законного перебування на території України.

Проведеною перевіркою встановлено, що відповідач у 2006 році прибув на територію України з метою працевлаштування. Мешкав у м. Одеса за паспортом громадянина Грузії, який був втрачений за невстановлених обставин. Працював за спеціальністю інженера-технолога. Після закінчення дозволеного строку перебування територію України не покинув. Із заявами про продовження строку перебування в Україні, отримання статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту доорганів міграційної служби не звертався, знаходячись на території України безпідставно. Документів, що посвідчують його особу на цей час не має.

За час перебування в Україні ОСОБА_1 зарекомендував себе з негативної сторони. На території України неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, раніше судимий за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України.18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнився з ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83», проте продовжує становити суспільну небезпеку, що згідно оперативної інформації полягає в цілях на продовження злочинної діяльності, а саме вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів на території України.

За порушення встановлених правил перебування на території України 18 вересня 2019 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП з накладенням на нього штрафу в розмірі 1 700 грн.

Також, 18 вересня 2019 року Вознесенським РВ УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення про адміністративне затримання ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням останнім адміністративного правопорушення.

Оскільки відповідач перебуває на території України без наявності законних підстав, а тому позивач просив примусово видворити його за межі України.

Також, оскільки є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 буде ухилятись від виконання рішення про примусове видворення, та не має документа, що посвідчує його особу та дає йому право на виїзд за межі території України, а тому УДМС України в Миколаївській області просило винести рішення про затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше, як на шість місяців, звернувши в цій частині рішення до негайного виконання.

В судовому засіданні представник позивача Віхров І.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що у 2006 році відповідач прибув на територію України, перетнувши кордон в офіційному пункті пропуску за паспортом громадянина Грузії. З того часу постійно мешкав та працював у м. Одеса, створив сім`ю без реєстрації шлюбу, має двох неповнолітніх дітей, батьківство щодо яких в офіційному порядку не визнавав. У 2014 році був засуджений до позбавлення волі, строк відбуття покарання закінчився у вересні 2019 року. Паспорт громадянина Грузії у нього був вилучений представниками правоохоронних органів під час притягнення до кримінальної відповідальності, після відбуття покарання вказаний документ йому повернуто не було, місце його знаходження відповідачу невідомо. Відповідач в органи міграційної служби з приводу продовження строку перебування на території України не звертався, проте звертався до органу ДМС в Одеській області з приводу отримання статусу біженця та отримав відповідний статус. Також просили врахувати, що відповідач має бажання самостійно поновити паспорт громадянина Грузії та добровільно покинути територію України, а тому не вбачали підстав для задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача Віхрова І.В., відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 18 вересня 2019 року співробітниками ВБЗПТЛ ГУНП в Миколаївській області був виявлений та доставлений до Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області громадянин Грузії ОСОБА_1 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перебував на території України без наявності документів, що б надавали йому право законного перебування на території України.

Проведеною перевіркою встановлено, що відповідач у 2006 році прибув на територію України. Мешкав у м. Одеса за паспортом громадянина Грузії, який був втрачений за невстановлених обставин. Після закінчення дозволеного строку перебування територію України не покинув. Для продовження строку перебування в Україні, отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в органи міграційної служби не звертався (доводи відповідача про отримання ним статусу біженця повністю спростовуються матеріалами справи, а саме довідками УДМС усіх областей України (а.с. 26-48)), знаходячись на території України безпідставно. Документів, що посвідчують його особу на цей час у нього не має.

На території України ОСОБА_1 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, раніше судимий за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 та ч. 2 ст. 186 КК України.18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнився з ДУ «Арбузинська виправна колонія № 83».

За порушення встановлених правил перебування на території України 18 вересня 2019 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП з накладенням на нього штрафу в розмірі 1 700 грн.

Також, 18 вересня 2019 року Вознесенським РВ УДМС України в Миколаївській області прийнято рішення про адміністративне затримання ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням останнім адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон), нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Ч. 3 ст. 3 Закону зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України.

Як роз`яснено в п. 26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Ч.ч. 1, 8 ст. 30 вказаного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (ч. 1 ст. 288 КАС України).

Згідно п. 7 розділу І Інструкції «Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», що затверджена спільним наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, Служби безпеки України за №353/271/150 від 23 квітня 2012 року, підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є: невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави; якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію; якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.

Таким чином, закон передбачає дві підстави для примусового видворення іноземця, який не був затриманий за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, не є таким, що прийнятий відповідно до міжнародного договору про реадмісію та відносно якого не приймалося рішення про скасування дозволу на імміграцію, а саме:

-невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення в країну походження;

-наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення в країну походження.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, затриманих за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, не є таким, що прийнятий відповідно до міжнародного договору про реадмісію та відносно якого не приймалося рішення про скасування дозволу на імміграцію.

В той же час, відносно нього не приймалося рішення про примусове повернення в країну походження (відповідні докази в матеріалах справи відсутні).

А тому, за відсутності відповідного рішення про примусове повернення в країну походження, передбачені законом підстави для його примусового видворення (невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення в країну походження; наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення в країну походження) відсутні.

За такого, в задоволенні вимог УДМС України в Миколаївській областіпро примусове видворення ОСОБА_1 з території України слід відмовити.

Що стосується вимоги про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, то суд виходить з наступного.

Згідно п.п. f п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно ч.ч. 4, 8 ст. 30 Закону, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само уразі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або)забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно з положеннями ч. 11 ст. 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Встановлено, що у ОСОБА_1 на час розгляду справи відсутні передбачені законом документи, що посвідчують його особу та надають йому право на перебування на території України, останній не є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що вказує на наявність підстав для його затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, проте лише з метою його ідентифікації, а не забезпечення примусового видворення оскільки в частині видворення відповідача судом відмовлено.

Проте, суд не вбачає підстав для звернення рішення в частині затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, з метою його ідентифікації до негайного виконання, оскільки це не передбачено положеннями ст. 371 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 288, 289, 371 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - задовольнити частково.

Затримати громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, з метою ідентифікації, на строк, необхідний для ідентифікації, але не більше, як на шість місяців з дати фактичного затримання, а саме з 18 вересня 2019 року.

В задоволенні позовних вимог Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 про примусове видворення з території України відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв