Справа № 480/151/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 р.Справа № 480/151/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, повний текст складено 18.02.19 року по справі № 480/151/19

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, в якій просить: визнати протиправним рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 09.01.2019 р. про відмову у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", яка має право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом; зобов`язати відповідача встановити позивачу статус особи і вчинити необхідні дії по видачі посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни", на яку поширюється Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 09.01.2019 р. про відмову у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.02.2019 р. про надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

В задоволенні інших позовних вимог -відмовлено.

Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, вважаючи вказане рішення таким, що винесено з порушенням норм закону, без всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування вимог скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи адміністративний позов, дійшов висновку, що військова служба є однією із складових військового обов`язку, отже, ОСОБА_2 , знаходячись в місці дислокації військової частини № НОМЕР_1 , виконував військовий обов`язок, а тому департаментом було протиправно відмовлено у встановленні позивачу статусу та видачі посвідчення. Дані висновки суду взагалі не ґрунтуються на нормах законодавства. При цьому, відповідач посилається на норми Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони від 14.08.2018 № 402 та зазначає, що 27.02.2018 на адресу Центральної військово-лікарської комісії було направлено запит про можливість перегляду причинного зв`язку смерті ОСОБА_2 на можливість його трактування причина смерть, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Листами від 19.04.2018 №1749, 07.06.2018 №2529 ЦВЛК повідомила, що причинний зв`язок зазначений згідно з матеріалами службового розслідування. Крім того, листом від 23.10.2018 № 4741 ЦВЛК повідомила департамент, що відсутні обставини смерті молодшого сержанта ОСОБА_2 , до того ж з приводу смерті не закрите кримінальне провадження, яким би було встановлено, внаслідок чого наступила смерть останнього, а отже змінити причинний зв`язок до закінчення судового розслідування неможливо. З вищевикладеного вбачається, що на даний час встановлюються обставини смерті ОСОБА_2 . Крім того, суд першої інстанції взагалі не звернув увагу на те, що пункт 5 Порядку передбачає надання необхідного переліку документів для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність закону. Одним з таких документів є постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування. В матеріалах справи відсутній даний документ, а міститься лише витяг з протоколу, що, відповідно, не відповідає вимогам Порядку. Також, відповідно до Закону та пункту 4 Порядку підставою для надання статусу Члена сім`ї загиблого є документ про безпосередню участь особи, яка захищала незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Однак, як вбачається з матеріалів справи, смерть ОСОБА_2 настала не за тих обставин, які передбачені нормами законодавства, а саме - не під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Дійсно, відповідно до довідки від 01.12.2015 № 1440/3, з`ясовано, що ОСОБА_2 приймав участь в антитерористичній операції та території Донецької та Луганської областей в період з 18.02.2015 по 27.03.2015 та з 12.05.2015 по 06.08.2015, отже, вбачається, що смерть сина позивача настала не в період безпосередньої участі в антитерористичній операції. Вищезазначена позиція відповідача взагалі залишилась поза увагою суду першої інстанції. Крім того, відповідач зауважує, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін, чим позбавлено відповідача права доступу до правосуддя у спосіб надання власних аргументів. Просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року без змін.

В судовому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 01.02.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради з заявою про надання статусу - член сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та видачі відповідного посвідчення встановленого зразка.

09.01.2019 року за №12.01.-27/84/09 ОСОБА_1 отримала письмове рішення про відмову у задоволенні заяви на тій підставі, що син загинув під час проходження військової служби, а не при виконанні її обов`язків, тому на цей випадок не поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому не має права на отримання цього статусу.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно було відмовлено у видачі посвідчення позивачу на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, а тому позовні вимоги про скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 09.01.2019 р. про відмову у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", підлягають задоволенню.

В свою чергу, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання відповідача встановити позивачу статус особи і вчинити необхідні дії по видачі посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни", на яку поширюється Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Разом з тим, з метою повного захисту прав позивача в спірних відносинах суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання статусу особи, на яку поширюється Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на те, що ані позивачем, ані відповідачем рішення суду в частині позовних вимог, які були залишені без задоволення, в апеляційному порядку оскаржено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Законом України Про військовий обов`язок та військову службу.

Відповідно до преамбули до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Поширення чинності Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Згідно із абзацом шістнадцятим пункту 1 статті 10 вказаного Закону до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Аналіз вказаних положень Закону дає підстави дійти таких висновків.

Чинність вказаного Закону поширюється на сім`ї: військовослужбовців; партизанів; підпільників; учасників бойових дій на території інших держав; прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону.

При цьому, відповідний статус надається зазначеним в абзаці шістнадцятому пункту 1 статті 10 Закону особам у разі загибелі (смерті) внаслідок: поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється та визначається Законом України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 року за №2232-XII.

Відповідно до положень ст.1 вищенаведеного Закону, військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Частиною 9 цієї ж статті встановлено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Поняття військової служби визначено у статті 2 даного Закону, відповідно до частини першої якої військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Окрім того, за приписами п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був прийнятий на військову службу до Збройних Сил України, з ним укладено контракт.

Загибель ОСОБА_2 при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків) підтверджується наступними доказами:

- актом службового розслідування обставин смерті молодшого сержанта ОСОБА_2 , згідно якого його смерть настала в розташуванні військової частини та у робочий день;

- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.11.2017 № 206-РС по особовому складу, згідно якого смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 пов`язана із виконанням обов`язків військової служби;

- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.12.2017 №255 по стройовій частині, згідно якого смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 пов`язана із виконанням обов`язків військової служби;

- актом службового розслідування від 09.12.2017 "Про результати додаткового розслідування за фактом загибелі молодшого сержанта ОСОБА_2 ", в пункті 2 якого вказано про підготовку проекту наказу про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №92-РС від 04.11.2015, вказавши в новій редакції наказу про те, що молодший сержант ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок гострої крововтрати, різаних ран верхніх кінцівок, інших невідомих та не уточнених причин смерті, смерть пов`язана із виконанням обов`язків військової служби; та про внесення змін до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №254 від 04.11.2015, вказавши в новій редакції наказу про те, що молодший сержант ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок гострої крововтрати, різаних ран верхніх кінцівок, інших невідомих та не уточнених причин смерті, смерть пов`язана із виконанням обов`язків військової служби ;

- повідомленням про смерть, згідно якого смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від гострої крововтрати, відкритих ран верхніх кінцівок та інших невідомих та не уточнених причин;

- лікарським свідоцтвом про смерть №623, висновком судово-медичної експертизи № 951/610 (витяг), свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , сповіщенням про смерть ОСОБА_2 .

Про пов`язаність смерті ОСОБА_2 з виконанням обов`язків військової служби свідчить також той факт, що його смерть настала у робочий день, на території військової частини (казарми).

Окрім того, 19 жовтня 2015 року військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону за фактом загибелі ОСОБА_2 розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 115 КК України - умисне вбивство.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2017 скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на постанову прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону від 20.06.2017 про закриття кримінального провадження №0000781 задоволено частково. Скасовано вказану постанову і матеріали кримінального провадження направлено до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону для продовження досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000781.

Зазначені обставини встановлено в рішенні Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2018 року по справі №818/219/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, не заперечуються сторонами, а тому відповідно до ч.1,4 ст. 78 КАС України не потребують доведення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що ОСОБА_2 , знаходячись в місці дислокації військової частини № НОМЕР_1 , виконував військовий обов`язок, а оскільки позивач є матір`ю загиблого ОСОБА_2 - на неї, відповідно, поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Так, статтею 10 вказаного Закону передбачено, що батьки та діти учасників бойових дій, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) визначені як особи, на яких поширюється чинність цього Закону.

В оскаржуваному рішенні відповідача від 09.01.2019 року за №12.01.-27/84/09 останній посилається на абзац 8 п. 1 ст. 10 вказаного Закону, відповідно до якого чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що в даному випадку застосуванню підлягає абзац 1 п. 1 ст. 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, відповідно до якого чинність цього Закону поширюється на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Взагалі, зі змісту статті 10 слідує, що чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється і на членів сім`ї військовослужбовців, які загинули (пропали безвісті) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаного під час участі в антитерористичній операції.

В даному випадку, позивач є матір`ю військовослужбовця, який загинув під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), що підтверджується вищезазначеними доказами, а тому посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що смерть ОСОБА_2 настала не за тих обставин, які передбачені нормами законодавства, а саме - не під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, в даному випадку є безпідставними, оскільки загибель ОСОБА_2 настала під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), що також передбачено ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

З огляду на викладене, є безпідставними і посилання в апеляційній скарзі на п. 4 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якого підставою для надання статусу Члена сім`ї загиблого є документ про безпосередню участь особи, яка захищала незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, оскільки в даному випадку смерть ОСОБА_2 настала з інших підстав.

Відповідно до п. 1.1 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402 (далі - Положення №402), на норми якого посилається відповідач в апеляційній скарзі, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до п.2.4.5 Положення ВЛК може приймати постанову про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця, і причину смерті приймається в одному з формулювань, вказаних у пунктах 21.5, 21.6 розділу II Положення:

Відповідно до п. 21.5 «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби» або «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» або "Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби" - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення.

Отже, підставою для отримання посвідчення відповідно до зазначеного вище Закону є причинний зв`язок смерті з пораненням, контузією чи каліцтвом, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків).

Як вбачається з доданого до матеріалів справи Витягу з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 26.10.2017 року № 2763, останнім беззаперечно підтверджується, що смерть сина позивача - ОСОБА_2 , ТАК, пов`язана з проходженням військової служби.

Колегія суддів зазначає, що навіть попри відсутність у витягу з протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв прямої вказівки на пов`язаність смерті сина позивача з виконанням службових обов`язків військової служби в період її проходження, іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, та які були надані позивачем разом з заявою до відповідача, та повинні були бути враховані останнім, підтверджується факт пов`язаності смерті сина позивача з виконанням службових обов`язків військової служби.

Окрім того, в рішенні Сумського окружного адміністративного суду від 29.03.2018 року по справі №818/219/18, залишеному без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2018, за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, встановлено, що всі без винятку судово-медичні експертизи зафіксували велику кількість тілесних ушкоджень у потерпілого (більше як 50), що свідчило про те, що перед смертю ОСОБА_2 було жорстоко побито, позбавлено свідомості (тілесне ушкодження в районі потилиці) і в такому стані заподіяно різані рани кінцівок, які призвели до крововтрати та смерті.

З вищезазначеного слід дійти висновку, що смерть ОСОБА_2 настала під час виконання службових обов`язків військової служби, в період її проходження внаслідок одержання поранень, заподіяних іншою особою.

Посилання в апеляційній скарзі, на те, що позивачем надано саме витяг з протоколу засідання ЦВЛК, а не постанову штатної військово-лікарської комісії, що, відповідно, не відповідає вимогам п. 5 Порядку, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки в суді апеляційної інстанції представник відповідача не змогла пояснити, чим вони відрізняються, та яких даних, які потрібні відповідачу, у витягу з протоколу засідання ЦВЛК немає, зазначаючи лише, що у цьому витягу вказано про те, що смерть сина позивача - ОСОБА_2 , ТАК, пов`язана з проходженням військової служби, а не при виконанні її обов`язків, тому на цей випадок не поширюється дія Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а тому позивач не має права на отримання цього статусу.

В свою чергу, колегія суддів наголошує, що навіть попри відсутність у витягу з протоколу засідання ЦВЛК вказівки на пов`язаність смерті сина позивача з виконанням службових обов`язків військової служби в період її проходження, іншими доказами підтверджується факт пов`язаності смерті сина позивача з виконанням службових обов`язків військової служби.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідачем протиправно було відмовлено у видачі посвідчення позивачу на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, а тому позовні вимоги про скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради від 09.01.2019 р. про відмову у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" підлягають задоволенню.

В свою чергу, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача встановити позивачу статус особи і вчинити необхідні дії по видачі посвідчення "Члена сім`ї загиблого ветерана війни", на яку поширюється Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача, виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вищезазначену норму законодавства, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав та інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування в даному випадку положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язання Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.02.2019 р. про надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, всупереч наведеним положенням, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність його дій та рішення, що оскаржуються.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом було відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін, чим позбавлено відповідача права доступу до правосуддя у спосіб надання власних аргументів, колегією суддів не приймаються до уваги, виходячи з наступного.

Як передбачено пунктом 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно із частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частина друга статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, зміст якої відповідає змісту частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною третьою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частинами п`ять, шість статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи незначну складність справи, обсяг та характер наданих доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також ненадання відповідачем доказів необхідності призначення розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що, в даному випадку, відмова в задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін, не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 року по справі № 480/151/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 23.09.2019 року