Справа № 235/900/17
Суддя: Філь О. Є.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження 2-а/235/56/19
Справа 235/900/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі:

головуючого - судді Філь О.Є.

при секретарі Придворовій В.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Суліми О . М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Покровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про скасування рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 21 лютого 2017 року звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом, який уточнив 22.03.2017 року під час розгляду справи, та збільшив позовні вимоги 14 серпня 2019 року, до Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в призначені пенсії, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03.11.2016 року він звернувся до Красноармійського об`єднаного УПФ України Донецької області з письмовою заявою про призначення пенсії за віком, оскільки досяг 42 річного віку та має пільговий стаж роботи більше ніж 25 років.

Водночас, рішенням відповідача від 06.02.2017 року йому було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки відповідачем до страхового стажу не зараховано період роботи на ВП «Шахта «Бутівська» з 01.11.2011 року по 05.03.2015 року, на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» з 09.12.1992 року по 13.12.1992 року та з 10.01.1995 року по 31.10.2011 року.

Вважає, що рішення відповідача є незаконним та таким, що порушує його законні права та підлягає скасуванню, оскільки ним разом із заявою про призначення пенсії була надана трудова книжка, яка містить відповідні записи про періоди роботи на вказаних підприємствах.

Позивач вказує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Оскільки відповідачу була надана трудова книжка, то довідки, на дату виписки яких посилається відповідач, не мають значення для призначення пенсії і не підлягають перевірці.

Позивач зауважив про те, що в оскаржуваному рішенні не вказано, які розбіжності у відомостях про стаж, вказаний у трудовій книжці і з чим.

Також, позивач зазначає, що протиправне рішення відповідача порушує його особисте право на отримання пенсії у встановленому пенсійним законодавством віці та наявності стажу.

На підставі вищенаведеного, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 06.02.2017 року про відмову в призначенні пенсії, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу період роботи на ВП «Шахта «Бутівська» з 01.11.2011 року

по 05.03.2015 року та на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» з 09.12.1992 року по 13.12.1992 року та з 10.01.1995 року по 31.10.2011 року, зобов`язати відповідача призначити йому пенсію незалежно від віку на пільгових умовах з 6 листопада 2016 року, тобто з моменту звернення його з заявою до Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, у відповідності до приписів пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і частини 1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

18 липня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є.

22 липня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 15 серпня 2019 року.

09 серпня 2019 року представник відповідача надав суду відзив на адміністративний позов в якому просив вімовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідач обґрунтовує заперечення тим, що в межах Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", управління не вправі враховувати період роботи, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України та період роботи, який не підтверджений належним чином в межах нормативно-правових актів та законів України. Крім того, зарахувати періоди роботи до пільгового стажу роботи згідно довідок, які містяться в пенсійній справі, Управління не має можливості, оскільки підприємства знаходяться на території, яка не контролюється українською владою та не перереєструвались за новою адресою з окупованої території, перевірити достовірність даних зазначених в довідці неможливо, так як відсутні доступи до архівів підприємства.

14 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року було призначено справу до судового розгляду на 17 вересня 2019 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просив суд позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Суліма Н.В. позов не визнала, надала пояснення аналогічні змісту заперечення на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Судом встановлено, що 03.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою № 5252 про призначення пенсії за віком, згідно п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та додав до неї наступні документи: ксерокопії трудової книжки від 15.12.1992 року серії НОМЕР_1 , диплому від 10.12.1992 року серії НОМЕР_2 , військового квитка серії НУ НОМЕР_3 від 18.12.1992 року, паспорту, особової картки № 1647, картки фізичної особи платника податків, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 01.04.2016 року, довідки, видані ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» № 425 від 31.10.2011 року, № 01-117 від 13.02.2015 року, № 232 від 20.03.2014 року, № 340 від 21.03.2014 року, довідка № 535 від 05.03.2015 року, видану ВП «Шахта «Бутівська», довідку № 177 від 03.11.2016 року, виданої ДП ВК «Краснолиманська».

Додатково при розгляді заяви були взяті до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.01.2000 року по 31.10.2016 року, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 28.11.2016 року, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 28.11.2016 року, лист управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні Донецької області № 2023/07 від 24.01.2017 року.

Рішенням Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 06.02.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за нормами ч. 1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу; на момент звернення заявник не має необхідного пільгового стажу на підземних роботах 25 років. Зазначено, що заявник набуде право на пенсію за віком при досягненні 50-ти років.

Відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії, Управління посилалося на те, що у заявника був відсутній необхідний пільговий стаж в підземних умовах. До пільгового стажу Управлінням не зараховано період роботи на ВП «Шахта «Бутівська» з 01.11.2011 року по 05.03.2015 року, оскільки заявник звернувся за призначенням пенсії у листопаді 2016 року та надав довідки, які підписані більш ранньою датою, наведені документи підлягають розгляду та перевірці з урахуванням п. 4.2. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1. Період роботи на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» зараховано до пільгового стажу з 01.01.2000 року по 31.12.2001 року, з 01.01.2003 року по 31.08.2003 року, з 01.01.2004 року по 27.12.2005 року, з 01.01.2006 року по 23.12.2009 року.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом

існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-VI), який набрав чинності з 1 січня 2004 року, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно із пунктом "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-ХІІ) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до статті 8 закону України "Про підвищення престижності шахтарської праці" (далі - Закон № 345-VI) мінімальний розмір пенсії шахтарям, які відпрацювали на підземних роботах не менш як 15 років для чоловіків та 7,5 років для жінок за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, встановлюється незалежно від місця останньої роботи, у розмірі 80 відсотків середньої заробітної плати шахтаря, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Для обчислення розміру пенсій за віком за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року. № 637 (даної - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути зазначено: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видано зазначену довідку.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що посилання відповідача на неможливість включення до страхового стажу спірного періоду праці

позивача в зв`язку з невідповідністю уточнюючої довідки є безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж позивача повний робочий день під землею, на посадах, які відносяться до Списку № 1 підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.

На підставі частини першої статі 24 Закону № 1058-VI страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-VI, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону № 1058-VI передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі частини першої статті 16 Закону № 1058-VI застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (пункт 6 частини другої статті 17 Закону № 1058-VI) незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 20 Закону).

Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на не підконтрольній українській владі території не може бути безумовною підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 27 лютого 2019 року у справі № 423/2828/16-а, від 06 березня 2019 року у справі № 242/3016/17.

Несплата роботодавцем як страхувальником страхових внесків за застраховану особу не може нести негативні наслідки для цієї особи, у випадку коли застрахована особа набула фактичний стаж роботи, який дає право на призначення пенсії .

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2018 року в справі № 242/65/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та № 423/3544/16-а.

Крім того, судом встановлено, що періоди роботи позивача на ВП "Шахта імені В.М. Бажанова" з 09 грудня 1992 року по 13 грудня 1992 року, з 10 січня 1995 року по 31 жовтня 2011 року, на ВП "Шахта "Бутівська" з 01 листопада 2011 року по 05 березня 2015 року відносяться до пільгового стажу в розумінні Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та позивач має сукупний пільговий стаж для призначення пенсії за віком на пільгових умовах з огляду на наступне.

Згідно ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники,

безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисною вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень) за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років.

Тобто, для встановлення права на пенсію за віком з вищезазначених підстав необхідна підстава, зокрема, зайнятість повний робочий день на підземних роботах.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що:

№№ 2-3 - 09.12.1992 року позивач прийнятий до ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» електрослюсарем підземним 3 р. з повним робочим днем у шахті на дільницю з ремонту забійного обладнання, 13.12.1992 року звільнений, у зв`язку з призовом на військову службу за п. 3 ст. 36 КЗпП України;

№№ 5-14 - 10.01.1995 року позивач прийнятий до ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» електрослюсарем підземним 3 р. з повним робочим днем у шахті на дільницю підготовчих робіт; 01.12.1995 року переведений електрослюсарем підземним 4 р. з повним робочим днем у шахті на дільницю підготовчих робіт;01.06.2001 року переведений електрослюсарем підземним 5 р. з повним робочим днем у шахті на дільницю підготовчих робіт;.24.12.2009 року переведений заступником механіка з повним робочим днем на підземних роботах на дільницю підготовчих робіт; 31.10.2011 року звільнений за переведенням до ВП «Шахта «Бутівська» ДП «Макіїввугілля», за п. 5 ст. 36 КЗпП України;

№№15-19 - 01.11.2011 року позивач прийнятий до ВП «Шахта «Бутівська» заступником механіка підземним з повним робочим днем у шахті; 02.11.2011 року переведений гірничим майстром підземним з повним робочим днем у шахті; 09.04.2013 року переведений механіком дільниці з повним робочим днем у шахті; 05.03.2015 року звільнений за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗоТ України (а.с. 7-10).

Тобто, зазначені записи містить чітко зазначені відомості щодо характеру роботи ОСОБА_1 у відповідні періоди на підприємствах - з повним робочим днем у шахті.

Підпунктом 1.1 п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за N58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за N110 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно пп. 2.3 п.2 наказу, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на

іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637 (далі Порядок № 637).

Пунктами 1-3 Порядку № 637, встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З самої назви Порядку та безпосередньо з пункту 20 вбачається, що необхідність надання уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників виникає при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Тобто, з наведеного вбачається, що уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Посилання відповідача не те, що для підтвердження пільгового стажу необхідно надання довідок, підтверджуючих пільговий стаж відповідача (уточнюючих довідок), передбачених п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого Постановою КМУ № 637 від 12.08.1993 р. суперечить чинному законодавству, а тому суд не бере їх до уваги, оскільки робота позивача у спірний період, підтверджується записом трудової книжки.

Суд зауважує, що Порядок, затверджений постановою КМУ № 637 від 12.08.1993 року, застосовується в разі коли відсутня трудова книжка, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Позивачем при зверненні до відповідача про призначення пенсії було надано трудову книжку, в якій чітко зазначені відомості щодо характеру роботи ОСОБА_1 у відповідні періоди на підприємствах - з повним робочим днем у шахті.

Також, позивачем було надано довідки підприємств про наявність трудового стажу для нарахування пенсії та підземні виходи, проте відповідач їх не прийняв до уваги, посилаючись на їх недійсність, через те, що вони видані на тимчасово окупованій території.

Однак, суд не приймає до уваги доводи відповідача про сумніви щодо правомірності довідок, оскільки підписант не співпадає з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських

формувань, оскільки були підписані директором шахти В .І. Костіним, так як під час розгляду справи у суді позивачем було надано суду копію наказу ДП «Макіїввугілля» № 454к від 12.11.2014 року з якого вбачається, що з 13.11.2014 року виконання обов`язків директора ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» покладено на ОСОБА_4 , який відповідно мав право підпису на усіх уточнюючих довідках, що містяться в матеріалах справи, тобто довідки підписані уповноваженою особою (а.с.61).

Стосовно посилання відповідача на неможливість проведення перевірки підприємства, яким видано зазначені довідки, суд зазначає, що положенням ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV передбачено право відповідача на проведення перевірки. Разом з цим, за вимогами законодавства, неможливість проведення перевірки не ставить у залежність особу щодо якої розглядається питання про призначення пенсії, оскільки це не є підставою для відмови у зарахуванні стажу та призначення пенсії.

Інші доводи відповідача, які наведені у заперечені на позовну заяву судом також не приймаються до уваги, оскільки на переконання суду, Порядок, затверджений постановою КМУ № 637 від 12.08.1993 р., було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків ).

У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.3 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Суд зазначає, що робота позивача на підприємствах в оскаржувані періоди та наявність у позивача сукупного пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, який станом на момент зве6рнення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії незалежно від віку на пільгових умовах, тобто на 03 листопада 2016 року, складав 25 років 2 місяці з дні, підтверджена матеріалами справи.

З огляду на викладене відповідачем безпідставно не включено до пільгового стажу позивача період його роботи на ВП «Шахта «Бутівська» з 01.11.2011 року по 05.03.2015 року та на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» з 09.12.1992 року по 13.12.1992 року та з 10.01.1995 року по 31.10.2011 року з повним робочим днем у шахті.

Стаття 1 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод", у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06) від 07 листопада 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище

міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що стаття 1Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30). Щодо соціальних виплат,стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31). Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Європейська соціальна хартія (переглянута), яка набрала чинності для України 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: Кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав

громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizіdоu v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v., 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v., 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

У відповідності до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із статтею 21 Конституції України усі люди є вільними у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Зважаючи на обставини справи, враховуючи наявність рішення відповідача від 06 лютого 2017 року про відмову в призначенні пенсії, суд дійшов висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування такого рішення із зобов`язанням відповідача зарахувати до пільгового стажу роботи позивача ОСОБА_1 періоди роботи на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» з 09 грудня 1992 року по 13 грудня 1992 року та з 10 січня 1995 року по 31 жовтня 2011 року, на ВП «Шахта «Бутівська» з 01 листопада 2011 року по 05 березня 2015 року та потворно розглянути заяву позивача від 03 листопада 2016 року про призначення пенсії з врахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

Проте, стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача призначити пенсію, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки вказані повноваження відносяться до дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Так, дискреційне повноваження суб`єкта владних повноважень може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження.

При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

З огляду на вищевказане, суд зазначає, що вказані позовні вимоги є дискреційним повноваженням. Проте, у будь-якому випадку суб`єкт владних повноважень має діяти керуючись ст. 2 КАС України, а саме справедливо, неупереджено та своєчасно, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС Україниу випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно наявних матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до адміністративного суду було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн згідно квитанції від 21 лютого 2017 року (а.с. 1-2). 14.08.2018 року позивачем була надана заява про збільшення позовних вимог та сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с. 201).

Відповідно до положень статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241-247, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 06 лютого 2017 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи на ВП «Шахта імені В.М. Бажанова» з 09 грудня 1992 року по 13 грудня 1992 року та з 10 січня 1995 року по 31 жовтня 2011 року, на ВП «Шахта «Бутівська» з 01 листопада 2011 року по 05 березня 2015 року.

Зобов`язати Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 листопада 2016 року про призначення пенсії із врахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Покровського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, вул. Центральна, 13, м. Мирногра, Донецької області, 85323) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Покровське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, , місцезнаходження: вул. Центральна, 13, м. Мирноград, Донецької області, 85323.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошена його вступна та резолютивна частина у судовому засіданні 17 вересня 2019 року. Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Суддя