Справа № 500/2/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року№ 857/6415/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 7 травня 2019 року у справі №500/2/19 (суддя Подлісна І.М., рішення ухвалене о 12/26 год, м.Тернопіль, повний текст складено 14 травня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі Головне управління) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу недоїмки від 12.11.2018 №12432-25 (далі Вимога).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 7 травня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги посилається на окремі обставини справи та вказує, що 23.02.2009 проведено державну реєстрацію ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця (далі ФОП), яка 29.12.2016 за її власним рішенням припинена. У 2017-2018 роках, позивач не була ФОП, а лише самозайнятою особою, яка проводить незалежну професійну діяльність-адвокатом, якому відповідачем і проведено нарахування єдиного внеску у відповідності статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який перебуває на обліку в органі державної податкової служби як ФОП не потребує додаткової реєстрації як самозайнята особа, а його доходи, отримані від адвокатської діяльності в період перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, в силу вимог пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (далі ПК) звільняються від оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Такі висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим обставинам справи, однак не є такими, що привели до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Тернопільської області від 24.10.2008 ОСОБА_1 видано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю №522 (а.с.69).

Згідно довідки форми №4-ОПП від 25.02.2009 №27243, позивач в якості фізичної ФОП взята на облік платників податків Тернопільської об`єднаної Державної податкової інспекції (далі ДПІ). При цьому, згідно відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі Реєстр) державну реєстрацію позивача як ФОП проведено 23.02.2009, а 29.12.2016 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності (а.с.25, 71-72, 85-86).

З 03.12.2008 позивач, відповідно до повідомлення від 04.12.2008 №15946/02 взята на облік платника єдиного внеску Управлінням Пенсійного фонду України в м.Тернополі (а.с.70).

Відповідно до відомостей з виписки Реєстру 19.09.2013 проведено державну реєстрацію Адвокатського бюро Ізай «Право і справедливість» (далі АБ), засновником якого є ОСОБА_1 , вид діяльності:69.10 «Діяльність у сфері права» (а.с.130-136).

За змістом статуту АБ затвердженого рішенням засновника АБ від 01.09.2013 №1 АБ може очолювати сам засновник або призначений для керівництва АБ виконавчий директор. Адвокат (засновник) АБ здійснює керівництво бюро, не отримує заробітної плати, а отримує кошти від діяльності бюро шляхом отримання дивідендів (а.с.122-129).

В грудні 2018 року ОСОБА_1 отримано Вимогу відповідача на загальну суму 17064,42 грн (а.с.15).

В розрахунок Вимоги були включені наступні суми за такі періоди: за третій квартал 2014 року у сумі 838,35 грн, нараховано як ФОП, яка обрала спрощену систему оподаткування та 308,88 грн штрафу і 97,15 грн пені за несвоєчасну сплату (перерахування) єдиного внеску за цей період; за 2017 рік 8448 грн; за 1, 2 та 3 квартали 2018 року 7371,54 грн, що нараховані як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність адвоката.

Вважаючи Вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню позивач звернулась до суду із цим позовом.

Разом з тим, вході апеляційного розгляду справи встановлено, що Головним управлінням, крім оскаржуваної вимоги відносно ОСОБА_1 , прийнято ще дві вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2019 №Ф-12432-25 та від 14.05.2019 №Ф-12432-25 (далі Вимога-1, Вимога-2 відповідно (а.с.111, 210).

При цьому, остання Вимога-2, включала в себе суму боргу, яка розрахована згідно оскаржуваної Вимоги (17064,42 грн). Вказане сторонами не заперечується.

Вимога-2 оскаржена позивачем в адміністративному порядку (а.с.199-201).

За наслідками розгляду скарги на Вимогу-2 Державною фіскальною службою України винесено рішення від 11.07.2019 №3224416/99-99-11-05-02-25 (далі Рішення), яким скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Вимогу-2 скасовано та відкликано з дня прийняття даного Рішення, зобов`язано Головне управління привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника та винести нову вимогу, з урахуванням висновків наведених у цьому Рішенні, згідно вимог чинного законодавства (а.с.202-205).

Як видно із додаткових пояснень апелянта, оскаржувана Вимога не скасована в частині несплаченого платником самостійно визначеного зобов`язання у розмірі 838,35 грн, яке визначене ним ще у 2014 році та нараховані на нього штраф у розмірі 308,88 грн та пеня у розмірі 97,15 грн (а.с.235-245).

Відповідно до вимог Закону №2464-VI (в редакції, чинній станом на 2014 рік; далі Закон №2464-VI) ним визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є: 4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності; 5) особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями;

При цьому, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У абзаці першому пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI вказано, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За змістом пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.

Нормами пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI встановлено, що мінімальний страховий внесок це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Недоїмка це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 грн.

Частиною одинадцятою статті 8 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

За змістом частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Апелянтом вказано, що позивачем за 2014 рік подано звіт про суми нарахованого доходу та суми нарахованого єдиного внеску, де у таблиці 2 з січня по вересень включно зазначено по 422,65 грн (усього 3803,85 грн) єдиного внеску до сплати, однак апелянт зазначає, що позивачем не сплачено усієї суми єдиного внеску (а.с.99-101).

На підтвердження вказаних доводів додає виписку з інтегрованої картки платника єдиного внеску та зазначає, що в ОСОБА_1 є заборгованість за третій квартал 2014 року у сумі 838,35 грн, на які у зв`язку з їх несвоєчасною сплатою нараховано штраф у розмірі 308,88 грн та пеню 97,15 грн (а.с.46-49).

Водночас позивач стверджує, що вказаний борг за третій квартал 2014 року нею сплачено в сумі 840 грн, що підтверджується квитанцією від 22.08.2014 №0.0.291386681.1, проте вказана сума контролюючим органом зарахована в погашення недоїмки за другий квартал 2014 року (а.с.46, 119).

Разом з тим, як видно із квитанцій від 09.07.2014, 14.08.2014, 16.09.2014 із призначенням платежу єдиний соціальний внесок за 2014 рік у розмірі 34,7 % ОСОБА_1 сплачено єдиний внесок за третій квартал 2014 року по 425 грн згідно кожної квитанції (а.с.119).

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Відтак, наведені вище докази підтверджують сплату позивачем єдиного внеску за третій квартал 2014 року, а тому включення до складу Вимоги суми боргу у розмірі 838,35 грн, штрафу у розмірі 308,88 грн та 97,15 грн пені є безпідставними.

Зважаючи на вище викладене, а також те, що Вимога в частині суми боргу 15820,04 грн скасована згідно Рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо підставності задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно частин першої, третьої, четвертої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм та встановлених в ході апеляційного розгляду справи обставин, що не були відомі на час розгляду справи в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції по суті спору хоча і посилався на інші підстави для задоволення позову, проте такі не призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 7 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.