Справа № 640/10024/19
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 вересня 2019 року № 640/10024/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі Огнивому Д.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат»
до про Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від від 27.12.2018 №,
за участі:

представників позивача - Омельченко Д.В.,

представника відповідача - Малогіної А.О.,

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 вересня 2019 року проголошено скорочену (вступну та резолютивну) частини рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України.

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 №, прийняте на підставі акта перевірки від 05.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356, є протиправним та підлягає скасуванню. Так, позивачем зазначено, що фінансово-господарські відносини між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» в період, який підлягав перевірці, повністю підтверджуються первинними документами, що були надані під час перевірки та додані до позовної заяви. Господарська діяльність між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» мала реальну економічну мету, вигоду та супроводжувалася змінами в капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат». Зокрема, позивачем наголошено на тому, що обов`язковість вироку у кримінальній справі поширюється саме на відомості про особу, щодо якої ухвалено відповідний вирок, тобто засудженого, а не щодо інших осіб.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі №640/10024/19, призначено підготовче засідання та запропоновано відповідачу у визначений судом строк надати відзив на позовну заяву.

Відповідачем в судовому засіданні 18.07.2019 надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № прийняте у повній відповідності до чинного законодавства України, а тому позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, відповідачем зазначено, що при здійсненні аналізу зареєстрованих податкових накладних встановлено, що у товариства з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» не співпадає номенклатура товару та послуг з придбання і реалізації товарів, тобто у товарів та послуг, які товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» були реалізовані позивачу, відсутнє реальне джерело походження, а відтак неможливий його рух за ланцюгом всіх платників податків, що свідчить лише про документальне оформлення операцій з придбання та поставки товарів або зі штучного збільшення вартості товарів по ланцюгу поставки без доведення побічних витрат на таке зростання. Також, відповідачем вказано на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 20.09.2018 по справі №760/17429/18 щодо ОСОБА_1 , яким підписано договір купівлі-продажу укладений між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт». Так, відповідно до зазначеного вироку, ОСОБА_1 винний у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України.

В свою чергу, позивачем в судовому засіданні 15.08.2018 надано відповідь на відзив, в якому позивачем підтримано позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, та зазначено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» має усі необхідні первинні документи, що підтверджують реальність фінансово-господарських операцій між позивачем та його контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.08.2019 закрито підготовче провадження у справі №640/10024/19 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентом-постачальником товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» за жовтень 2017 року, за результатами якої складено акт від 05.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356.

Так, перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» вимог пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 2 215 808,00 грн..

На підставі акта перевірки від 05.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356 Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві складено податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 2 769 760,00 грн., у тому числі: 2 215 808,00 грн. - основний платіж; 553 952,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 27.12.2018 №, звернулось до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абзацу 3 пункту 201.10 Податкового кодексу України, податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Отже, із положень норм податкового законодавства вбачається, що формування податкового кредиту допускається за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими документами. Такими документами Податковий кодекс України визначає податкові накладні.

В свою чергу, відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно до пунктом 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як вбачається з акта перевірки від 15.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356, документальна позапланова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» проведена з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентом-постачальником - товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» за жовтень 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» (Замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» (Продавець) укладено договір купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/1, відповідно до якого Продавець зобов`язується за завданням Замовника виконати і у встановлені строки здати Замовнику роботи, послуги, поставити товар, асортимент і вартість яких визначається у відповідності до виставлених рахунків-фактур.

Як зазначено позивачем, в результаті виконання умов договору купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/1, проведення фінансово-господарських операцій, та з метою дотримання чинного податкового законодавства України, було складено наступні первинні документи: видаткові накладні, акти надання послуг, платіжні доручення.

Позивачем зазначено, що договір купівлі-продажу від 03.10.2017 № 0310/1 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат», в особі директора ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт», в особі директора ОСОБА_3..

Разом з тим, зазначені доводи позивача не приймаються судом до уваги, оскільки, під час розгляду справи судом встановлено, що наданий до перевірки договір купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/1 укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат», в особі директора ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт», в особі ОСОБА_1 ..

Так, слід наголосити на тому, що станом на 03.10.2017 ОСОБА_1 не являвся директором товариства з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» і не мав право підпису. Згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 12 місяців 2017 року, поданого товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» до органів Державної фіскальної служби від 09.02.2018 №, ОСОБА_1 прийнятий на роботу 05.12.2017.

Також, відповідачем зазначено, що в рахунках на оплату товарів, видаткових накладних та актах надання послуг вказаний договір купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/2. Згідно пояснень фінансового директора товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» ОСОБА_4 від 03.12.2018 №03/12-1 договір купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/1 є дійсний та єдиний, а договір від 03.10.2017 №0310/2, в рахунках, накладних та актах вказаний з помилковим номером.

Також, в матеріалах справи міститься вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 20.09.2018 у справі №760/17429/18, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 грн..

Так, відповідачем наголошено та жодним чином не спростовано позивачем, договір купівлі-продажу від 03.10.2017 №0310/1 є недійсним та не має юридичної сили, так як підписаний особою, яка не являється директором контрагента позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» та винна у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України.

Так, частиною шостою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов`язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

При цьому, оцінюючи реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, в контексті наведених вище положень законодавства з питань податкового і бухгалтерського обліку, суд наголошує на тому, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю.

Так, позивачем не спростовано належними доказами, доводи контролюючого органу щодо відсутності фактичного здійснення вказаних господарських операцій між позивачем та його контрагентами, не доведено ким саме здійснювались господарські операції, а тому, з урахуванням вказаних обставин первинні документи, якими оформлені такі операції, не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.

Водночас, суд наголошує на тому, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт або послуг, а тому віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.05.2018 у справі № 2а-7792/11/2670, від 11.06.2018 у справі № 826/10947/13-а, від 28.08.2018 у справі № 804/8332/17, від 19.02.2019 у справі № 826/11252/16.

Слід наголосити на тому, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які сукупно з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24.05.2019 у справі №816/4537/14.

Як вбачається з акта перевірки від 05.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356, позивачем до перевірки не надано товарно-транспортні накладні. Так, згідно пояснення фінансового директора товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» ОСОБА_4 від 03.12.2018 №03/12-1 товарно-транспортні накладні на транспортування товару, який купувався у товариства з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» не виписувалися.

Так, відповідно до приписів статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.01.2004 №1955-ІV та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджено наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила №363), товарно-транспортна накладна або міжнародна автомобільна накладна (СМR) визначена, як єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування та бухгалтерського облік, а також розрахунків за перевезення та обліку виконаної роботи. Первинна транспортна документація, до якої віднесено подорожні листи, товарно-транспортні накладні, міжнародні автомобільні накладні та талони замовника, відноситься до первинних документів, на основі яких ведеться бухгалтерський облік.

Відповідно до пункту 1 Правил №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного і бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу й обліку виконаної роботи. Пунктом 11.1 Правил №363 визначено, що товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил, є основним документом на перевезення вантажів.

Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/ напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Слід наголосити на тому, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг. Виходячи з того, що документи позивача надані на підтвердження реальності господарських операцій, на підставі яких сформовано податкові зобов`язання та податковий кредит з податку на додану вартість у спірному періоді, складені формально, тобто за відсутності реального отримання транспортно-експедиційних послуг від своїх контрагентів, а тому податковим органом правомірно прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суд від 12.06.2018 №815/3310/17 (касаційне провадження №К/9901/49561/18).

Зокрема, відповідачем наголошено на тому, що при здійсненні аналізу зареєстрованих податкових накладних встановлено, що у контрагента позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» не співпадає номенклатура товару та послуг з придбання і реалізації товарів, тобто у товарів та послуг, які товариством з обмеженою відповідальністю «Стил Форт» були реалізовані товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія «Енергетика та клімат» відсутнє реальне джерело походження (введення в обіг при первинному продажі), а відтак неможливий його рух за ланцюгом всіх платників податків, що свідчить лише про документальне оформлення операцій з придбання та поставки товарів або зі штучного збільшення вартості товарів по ланцюгу поставки без доведення побічних витрат на таке зростання.

Слід зазначити, що недоведеність здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцем вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій.

Таким чином, відображенню у бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулася, при наявності первинних документів, що підтверджують таку господарську операцію.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного суду України від 06.12.2016 №21-1440а16 та від 27.06.2017 №21-3418а16.

З огляду на наведені вище обставини, враховуючи обґрунтованість висновків акта перевірки від 15.12.2018 №1184/26-15-14-04-04/39262356, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № винесено Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, з огляду на що, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо їх скасування є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.

Повний текст рішення виготовлено 19.09.2019.