Справа № 520/4283/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 р.Справа № 520/4283/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року, на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року , головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., повний текст складено 17.07.19 року по справі № 520/4283/19

за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач), звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" (далі відповідач), у якому просило суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" на користь Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно- господарські санкції за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, в сумі 831244,25 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року у задоволенні позову Фонду соціального захисту до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН про стягнення адміністративно-господарських санкцій - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що всупереч вимогам статей 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач не забезпечив працевлаштування осіб з інвалідністю та не сплатив за це адміністративно-господарські санкції та пеню.

При цьому, позивач вказав на те, що оскільки робоче місце не було зайнято особою з інвалідністю, то відповідачем було вчинено правопорушення у вигляді не працевлаштування осіб з інвалідністю, тобто не було виконано норматив робочих місць зайнятих особами з інвалідністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН", відноситься до суб`єктів господарювання, яким відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" встановлюється норматив робочих місць по працевлаштуванню інвалідів, який, у даному випадку, становить 5 осіб.

Відповідачем подано до контролюючого органу Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік форми №10-ПІ, відповідно до якого: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 131 особу; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 5 осіб; фонд оплати праці штатних працівників - 21778,6 тис. грн; середньорічна заробітна плата штатного працівника - 166249 грн.

У зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, відповідачу була нарахована адміністративно-господарська санкція в розмірі 831244,25 грн, за стягненням якої позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем вжито всі належні заходи щодо працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 875-XII) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною другою статті 19 Закону № 875-XII зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VІ «Про зайнятість населення» (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Згідно з приписами пункту 5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, форма N 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

З огляду на вищезазначене, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство для працевлаштування.

Доказами, які свідчать про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, є розпорядження позивача від 24.07.2017 щодо утворення робочого місця, призначеного для працевлаштування особи з інвалідністю та звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій, в тому числі з додатком «ІІ. Характеристики вакансій та вимоги до претендентів» з зазначенням про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доказів того, що звіти за формою № 3-ПН подавалися несвоєчасно також не надано, а періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, між тим передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведеної в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 р. по справі №820/1889/17, від 31.01.2019 №809/750/17, від 17.01.2019 №811/1314/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.Начало формы

Конец формы

Колегією суддів встановлено, що що у Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" були наявні 5 робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу. На вказаних робочих місцях не працювали особи, яка мають інвалідність, між тим відповідачем вчасно направлялись звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій, в тому числі з додатком «ІІ. Характеристики вакансій та вимоги до претендентів» з зазначенням про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, вказаний факт підтверджується також і наявним в матеріалах справи листом Харківського міського центру зайнятості від 16.04.2019 №ХМЦЗ03-3454, в якому зазначається, що відповідач подавав вказані звіти щодо попиту на робочу силу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.

Таким чином, відповідачем здійснено всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів та надання копії звітів про попит на робочу силу, у строк, передбачений Порядком подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що саме подання відповідачем до центру зайнятості інформації про попит на робочу силу (вакансії) із вказівкою про підходящі для інвалідів вакансії за формою № 3-ПН та вчинення інших дій, спрямованих на працевлаштування інвалідів, свідчить про вчинення відповідачем, як роботодавцем, усіх дій, необхідних для працевлаштування інвалідів, і, відповідно, про наявність підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи встановлено, що з урахуванням поданої представником відповідача заяви вх.№01-26/43006/19 від 17.07.2019 на підставі ч.3 ст.143 КАС України судом першої інстанції у рішенні від 17.07.2019 не вирішувалось питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем.

22.07.2019 від представника відповідача надійшло клопотання до суду першої інстанції про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками, в якому просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18200,00 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 клопотання представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задоволено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18200 (вісімнадцять тисяч двісті) грн 00 коп.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 позивачем подано апеляційну скаргу на зазначене додаткове рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного розподілу судових витрат, просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні клопотання відповідача відмовити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи клопотання про розподіл судових витрат та оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано достатнє обґрунтування для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За визначенням ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В свою чергу, у відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КАСУ до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст.134 КАСУ).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАСУ).

Відповідно до ч.3 ст.134 КАСУ для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАСУ). При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат позивачем надані суду договір про надання правової допомоги, копію рахунку-фактури, платіжне доручення про здійснення предоплати, акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги виконаних робіт з детальним описом робіт (наданих послуг).

Згідно вказаних документів, відповідачу надавались наступні послуги в обсязі та вартості:

-правовий аналіз позовної заяви, вивчення документів, наданих відповідачем у обсязі 3 години, загальної вартості 5460 грн.

-складання відзиву на позовну заяву, підготування доказової бази (додатків) для підтвердження правової позиції, направлення примірнику відзиву з додатками позивачу та подання нарочно примірнику відзиву з додатками до суду у обсязі 6 годин, загальної вартості 10920 грн.

-підготовка до судового засідання, участь у судовому засіданні у обсязі 1 година, загальної вартості 1820 грн.

Таким чином, загальна сума витрат становить 18200 грн.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" суму витрат на професійну правничу допомогу у повному розмірі.

Між тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість та пропорційність до предмета спору судових витрат, з огляду на наступне.

Колегія суддів, звертає увагу, що з аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Судом має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

З наданого розрахунку встановлено, що відповідачу надавались наступні послуги:

-правовий аналіз позовної заяви, вивчення документів, наданих відповідачем, тривалістю 3 години.

-складання відзиву на позовну заяву, підготування доказової бази (додатків) для підтвердження правової позиції, направлення примірнику відзиву з додатками позивачу та подання нарочно примірнику відзиву з додатками до суд, тривалістю 6 год.

Загальний час вчинення вказаних послуг становить 9 годин, а вартість 16380 грн.

Між тим, колегія суддів вважає необґрунтованим час, витрачений на виконання вказаних послуг, з огляду на те, що такі послуги, як правовий аналіз позовної заяви, вивчення документів, наданих відповідачем, підготування доказової бази (додатків) для підтвердження правової позиції вчинялися з метою складання відзиву, а отже є її складовими.

Такі послуги, як направлення примірнику відзиву позивачу та до суду взагалі не потребують спеціальних професійних навиків.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що адвокатське об`єднання «КОРТ РАЙДЕР» предсталяло інтереси відповідача у справі за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" з аналогічного предмета та відносин, подібних до відносин у даній справі, відповідно до копії судового рішення у справі №820/3130/18, наявного в матеріалах справи (а.с. 22). Отже, аналізуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що представником відповідача вже вивчалась нормативна база та надавалась правова оцінка із вказаної категорії справ, а отже використання 9 годин на вказані послуги є необґрунтованим.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованим зменшити розмір витрат за вказані послуги у загальній кількості 3 години на суму 5460 грн. та 1820 грн за 1 годину підготовки та участі у судовому засіданні. Таким чином, загальна сума витрат становить 7280 грн.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Між тим, переглянувши додаткове рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року по справі № 520/4283/19 частковому скасуванню, а розмір судових витрат зменшенню.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року по справі №520/4283/19 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року по справі № 520/4283/19 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року по справі № 520/4283/19 скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕНДСТАР ЕЙДЖЕНТ ЮКРЕЙН" суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10920 грн 00 коп.

В іншій частині додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 20.09.2019 року