Справа № 420/5843/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5843/18
Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчука В.О.

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І.

при секретарі Алексєєва Н.М.

за участю представника скаржника Лагунов В ОСОБА_1 .

представник відповідача ОСОБА_2 П ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Шахаб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14травня 2019 року прийнятого у відкритому судовому засіданні о 12:40 год. (суддя: Марин П.П.) у справі за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Саміуллах до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2018 року Шахаб ОСОБА_8 Готаі та ОСОБА_7 Саміуллах (далі за текстом позивачі/скаржники) звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів зазначив, що у серпні 2018 року Шахаб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявами про звернення за захистом в Україні, проте їм відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З відмовою позивачі не погоджуються та в обґрунтування позовних вимог зазначають, що відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження позивачів. Оцінка побоювань позивачів повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні. Хоча в повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що інформація по країні походження була всебічно досліджена, Відповідач не надає посилання на інформацію по країні походження з жодного джерела. Задля отримання об`єктивної інформації про ситуацію в країні громадянської належності, необхідно дослідити декілька джерел. Більш того, інформація по країні походження має бути надана авторитетними джерелами. Таким чином, у міграційної служби не було підстав вважати заяви позивачів очевидно необґрунтованими. Враховуючи зазначені обставини міграційна служба повинна була прийняти рішення про прийняття в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути заяви позивачів за повною процедурою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Саміуллах відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Шахаб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 310 КАС України справу розглянуто у відкритому судовому засіданні.

Обставини справи.

Шахаб ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в провінції Нангархар, м.Джалалабад, Афганістан, за національністю - пуштунка, рідна мова пушту, сповідує іслам (а.с.184, том 3).

26 липня 2018 року Шахаб ОСОБА_4 , разом із своїм чоловіком, звернулась до Управління ДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.176, том 3). Основною причиною звернення за захистом позивач вказує побоювання за своє життя через нестабільну ситуацію в країні походження.

Як вбачається з анкети (а.с.179-187, том 3), Шахаб Гул Готаі 24 листопада 2017 року вибула з Афганістану літаком до Росії, далі 22 травня 2018 року прибула до м.Луганськ (Україна), як зазначає пішки та машиною, таємно перетнувши кордон. Документів, які б підтверджували факт переслідування або загрози переслідувань немає, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язанні з расовою, національною, релігійною належністю, політичними переконаннями не причетна.

Як вбачається із анкети, позивач на майже всі запитання зазначила, що все пояснить під час співбесіди.

Судом також встановлено, що позивач прибула з донькою ОСОБА_9 та чоловіком ОСОБА_7 Саміуллах (а..с.188, том АДРЕСА_1 ).

Співбесіду з позивачем Шахаб Гул ОСОБА_10 проведено 01 серпня 2018 року співробітником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області за участю перекладача з англійської, проти якого позивач не заперечувала та за допомогою в перекладі чоловіка Шахаб ОСОБА_11

Співбесіду оформлено протоколом (а.с.203-216, том 3).

Позивач зазначила, що прибула з Афганістану літаком до ОСОБА_12 разом з чоловіком та донькою. В Москві агент, забрав документи позивача та її родини і не віддав їх. Він передав документи чоловіку сестри, котрий проживає в Одесі. По прибуттю до України, в ОСОБА_13 Шахаб ОСОБА_4 разом із чоловіком затримали, а дитину до затримання агент забрав із собою і не повернув. Надалі з`ясувалось, що дитину агент передав чоловіку сестри, котрий проживає в Одесі.

Позивач також зазначила, що агент, котрий допомагав їм покинути країну походження, обіцяв, що позивача з родиною легально доправлять до Австрії, а Україна взагалі не була метою кінцевого прибуття. Позивач, а також і її чоловік планували виїхати з Афганістану до Росії, потім до Австрії, а вже потім до Німеччини. При цьому, позивач зазначила, що навіть після всього, що трапилось з ними за період вибуття з Афганістану, позивач з родиною має на меті все ж таки потрапити до Німеччини (легально). Потім позивач зазначила, що ціллю звернення до органів міграційної служби було допомогти позивачу з родиною потрапити до будь-якої країни, яка їх прийме, задля майбутнього дітей (а.с.208, том 3).

Щодо проживання в Афганістані позивач зазначила, що економічний рівень їх достатку був середній, вона працювала вчителем, родина проживала в будинку. Службу в армії в Афганістані вона не проходила та не призивалась до служби в армії. Політичним життям своєї країни позивач не цікавиться.

Наразі родичі, котрі залишились, в Афганістані, а це мати, батько, сестра та племінник, живуть спокійно в тому ж районі ОСОБА_14 , окрім сестри, котра вийшла заміж та переїхала в інший район ОСОБА_14 .

Рідних позивача ніколи не арештовували, не затримували, не викрадали. Лише брата позивача викрали ще до її народження і вона вважає, що все це пов`язано було з бізнесом батька в Німеччині. Зараз батьки не працюють, а брат займається бізнесом в Німеччині (а.с.211, том 3).

Позивач зазначила, що з 24 листопада 2017 року по 22 травня 2018 року мала візу та легально проживала в Росії. Позивач повторно зазначила, що не зверталась до міграційної служби в іншій країні за захистом адже ціллю було потрапити до Європи.

У випадку повернення до Афганістану позивач зазначила, що в неї буде багато проблем, від яких вона буде страждати. Вона буде змушена сидіти вдома і боятись вийти, а їй від цього стає погано. Як мінімум раз на тиждень хтось з Талібану приходить до їхнього району та починає стріляти. Донька постійно просинається від цього і неспокійно спить.

Афганістан позивач покинула, адже батька її чоловіка вбили, як вона стверджує, представники Талібану ще 18 травня 2011 року, хоча позивач живе з чоловіком окремо. При цьому, вважає, що безпечних районів в Афганістані немає, таліби присутні скрізь.

При цьому, на запитання чи переслідувалась позивач в Афганістані, остання зазначила, що ні, але одного дня це все ж таки може статись, адже позивач бачила 10 таких випадків в тому числі випадок з батьком чоловіка. Держава контролює всю територію Афганістану, проте ІДІЛ має свої бази в різних провінціях.

Суд звертає увагу, що як зазначила позивач, проблем з персональним переслідуванням вона не зазнавала, а країну покинула спокійно та без проблем (а.с.215-216, том 3).

Шахаб ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , афганець, пуштун, сповідує іслам, рідна мова пушту, також володіє англійською, дарі, урду; дружина Шахаб ОСОБА_4 , донька ОСОБА_9 (а.с.26-29, том 2).

26 липня 2018 року Шахаб Саміуллах, разом із своєю дружиною, звернувся до Управління ДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.24, том 2). Основною причиною звернення за захистом позивач вказує побоювання за своє життя та за життя своєї родини через нестабільну ситуацію в країні походження.

Як вбачається з анкети (а.с.26-29, том 2), Шахаб Саміуллах 24 листопада 2017 року вибув з Афганістану літаком до Росії, далі 22 травня 2018 року прибув до м.Луганськ (Україна), як зазначає пішки та машиною, нелегально перетнувши кордон. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язанні з расовою, національною, релігійною належністю, політичними переконаннями не причетний; в армії не служив, до служби не призивався.

Як вбачається із анкети, позивач на майже всі запитання зазначив, що все пояснить під час співбесіди.

Співробітником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області за участю перекладача 07 серпня 2018 року проведено співбесіду з позивачем переважній частині що стосується загального з`ясування обставин проживання в країні походження, роботи, соціальної сфери (а.с.108-121, том 2).

09 серпня 2018 року продовжено співбесіду із позивачем в ході якої останній зазначив ті ж обставини, що і зазначила його дружина відносно виїзду з Афганістану, перетину кордону в Україні та ситуації з втратою доньки під час перетину кордону в Україні. Пояснення щодо обставин за яких документи позивача та його родини потрапили до міграційних органів в м.Одесі, дещо різняться за версією позивача Шахаб ОСОБА_4 та її чоловіка позивача Шахаб Саміуллах. Дружина в своїх поясненнях стверджувала, що документи забрав вгент ще в Росії, а позивач ОСОБА_5 зазначає, що документи забрали на кордоні з Україною в м.Луганськ (а.с.139, том 2).

Шахаб Саміуллах також зазначив, що вони з родиною мали намір потрапити до Німеччини, бо там знають про ситуацію в країні позивача та приймають біженців, адже багато родичів позивача поїхали саме до ОСОБА_16 . І на даний момент позивач також бажає потрапити до Німеччини (а.с.140, том 2).

Позивач зазначає, що звернувся до органів міграційної служби, бо в нього проблеми і він хоче жити вільно.

Матір позивача разом із його сестрами та братом проживає ОСОБА_17 , брат їх забезпечує. Нікого з них не арештовували, не викрадали та не затримували.

Батько позивача загинув під час зіткнення автобуса, в якому він їхав, з автомобілем. Позивач пов`язує смерть батька з виною талібів, адже лідер ОСОБА_18 по телебаченню повідомив, що вони відповідальні за цей вибух. При цьому, батькові позивача надходили листи з погрозами аби той припинив роботу в поліції. При цьому, особисто позивачеві жодних листів з погрозами не надходило (а.с.146, том 2).

Відомості щодо проживання в інших країнах та шляху до України, зазначені дружиною позивача ОСОБА_5 підтверджує без доповнень (а.с.147, том 2).

Як мотив покинути країну походження та приїзд до Країни позивач зазначає, що у нього не має гарного майбутнього в Афганістані і можливо і він і його дружина можуть загинути від вибухів бомб.

Позивач зазначає, що його та його дружину переслідували, проте конкретних випадків переслідування не зазначив. Позивач та його родичі переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, релігійної приналежності до певної соціальної групи, через політичні погляди не зазнавали. Недержавні суб`єкти позивача також не переслідували (а.с.149, том 2).

15 серпня 2018 року співбесіду з позивачем ОСОБА_5 продовжено та під час даної співбесіди позивачу поставленні запитання щодо розбіжностей в даних документів, які надані позивачем, зокрема, в такзері доньки позивача місце народження ОСОБА_19 , а позивач стверджував, що вона народилась в ОСОБА_17 . На що позивач сказав, що це помилка перекладача.

Також, в копії свідоцтва про шлюб зазначені інші дані нареченої, а не дружини позивача і вказано, що шлюб укладено в 2012 році, на що позивач зазначив, що це документи не його, а його сестри, і він надасть потрібний документ.

Розбіжності в одних і тих же даних в копії перекладу такзери позивача та другої частини свідоцтва про шлюб позивач зазначив, що у нього було 3 такзери. Першу він загубив, і оформив другу. Друга такзера згоріла коли таліби підпалили міграційний відділ (а.с.158, том 2).

Під час співбесід також з`ясовано що позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, невійськовозобов`язаний, строкову службу не проходив.

Співробітниками Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області розглянуто особові справи позивачів.

За результатами розгляду справи ОСОБА_7 Саміуллах, інформації по країні походження головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Чернігівській області ОСОБА_20 , зроблено висновок (а.с.80-102, том 5) та встановлено доцільність відмовити громадянину Ісламської Республіки Афганістан ШахабСаміуллах в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою.

За результатами розгляду справи ОСОБА_6 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_21 Шахаб, інформації по країні походження, головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Чернігівській області ОСОБА_22 . ОСОБА_23 , зроблено висновок та встановлено доцільність відмовити ОСОБА_24 Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_7 ОСОБА_4 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_21 Шахаб, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою.

Наказом Управління ДМС України в Чернігівській області №66 від 15 серпня 2018 року громадянам Ісламської Республіки Афганістан Шахаб Саміуллах, Шахаб ОСОБА_4 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_25 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с.103, том 5).

Позивачами отримано повідомлення №62 від 15 серпня 2018 року (відносно ОСОБА_6 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_25 ) та повідомлення №61 від 15 серпня 2018 року (відносно ОСОБА_5 ) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с.29, 119 том 1).

Представником позивачів оскаржені вказані рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту до Державної міграційної служби України (а.с.6-11, 192-197, том 5).

За результатом розгляду скарг, головним спеціалістом відділу Державної міграційної служби України зроблено висновки (а.с.226-232, том 5 та а.с.115-120 том 6) щодо повноти розгляду заяв позивачів та правильності прийнятих Управлінням ДМС України в Чернігівській області рішень в яких зазначено, що належним чином проаналізовані всі подані заявниками відомості про осіб та причини їх звернення за захистом, інформацію по країні походження та прийнято обґрунтовані рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 19 жовтня 2018 року прийнято рішення №86-18 (а.с.233, том 5) та №87-18 (а.с.121, том 6) про відхилення скарг на рішення Управління ДМС України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту про що позивачів повідомлено відповідними повідомленнями за №69 та №68 від 31 жовтня 2018 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивачів щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на території України у пошуках кращих умов життя.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України(надалі по тексту КАС України),Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»(надалі по тексту Закон №3671-VІ).

Джерела права й акти їх застосування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є центральним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона являє собою особисті побоювання особи, які виникли на підставі психологічної оцінки такою особою ситуації, в якій вона опинилась. Саме через такі переживання особа змушена була покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна ж сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Реальність та обґрунтованість таких побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України.

Отже, вищевикладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Крім того, згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 2 ст.5 Закону України №3671-VI встановлено, зокрема, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частинами 1-2 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Оцінка суду.

Як вбачається з вищенаведеного, причиною відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідач зазначає очевидну необґрунтованість заяв позивачів щодо історії переслідування позивачів в країні громадянської належності, а також через відсутність у заявах позивачів про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Колегією суддів встановлено, що позивачі залишили країну громадянського походження через побоювання стати жертвами переслідування з підстав того, що близький родич (батько позивача ОСОБА_5 ) за життя отримував листи з погрозами.

Проте, позивачі так і близькі їх родичі ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали, доказів на спростування зазначеного до суду не надали. Також, ні позивачі ні їх родичі ніколи не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, що пов`язані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо.

До суду позивачами не надано жодних доказів та документів, які б підтверджували факти переслідування або погрози переслідування. Позивачі не являються військовозобов`язаними, строкову службу не проходили, до кримінальної відповідальності не притягувались.

Окрім того, колегією суддів при дослідженні матеріалів справи не встановлено наявність у позивача проблем з представниками державних органів країни громадянської належності та можливість переслідування позивачів за конвенційними ознаками. Позивачами не зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до них невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. За матеріалами особових справ позивачів не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації в країні громадянської належності, стосовно позивачів ніколи не висувалися офіційні звинувачення в Афганістані.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що позивачі, покидаючи країну громадянського походження, не зазнали будь-яких труднощів та на меті мали потрапити саме до Німеччини.

Тобто, переслідуючи ціль залишити життя в країні громадянського походження, яке позивачів не влаштовувало, вони випадково за виниклих обставин, потрапили до України.

Така обставина не може кваліфікуватись судом, в розрізі конвенційних ознак надання статусу біженця, як обставина, що слугує підтвердженням наявності підстав надання статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що історія позивачів щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання є неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на території України у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зважаючи на вищевикладене, позивача можливо кваліфікувати як мігранта у відповідності до п.62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні біженця.

Частиною 1 ст.8 Закону України №3671-УІ, зокрема, встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п.4.1. розділу IV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

Частиною 4 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частинами 6,7 ст.8 Закону України №3671-VI встановлено, що Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

З системного аналізу вимог чинного законодавства та обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області приймаючи наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №66 від 15 серпня 2018 року діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому позовні вимоги позивачів в цій частині не підлягають задоволенню.

До вказаного висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наявності рішення Старобільського районного суду Луганської області у справі №431/2549/18 від 24 травня 2018 року, згідно якого ОСОБА_7 Саміуллах примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та рішення Старобільського районного суду Луганської області у справі №431/2563/18 від 24 травня 2018 року, яким Шахаб ОСОБА_4 примусово видворена за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України.

Окрім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання неправомірними та скасування рішень ДМС України рішення №87-18 та №86-18 від 19 жовтня 2018 року, про відхилення скарг на рішення УДМСУ в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки судом встановлено правомірність прийняття Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №66 від 15 серпня 2018 року, яким і було відмовлено позивачам в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Саміуллах до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 20 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.