Справа № 640/196/19
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 серпня 2019 року № 640/196/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., суддів Вєкуа Н.Г., Мазур А.С., за участю секретаря судових засідань Мельник А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Кабінету Міністрів України,

про визнання протиправною та скасування постанови №329 від 27.04.2018

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув,

від відповідача : Бігдан А.В. ,

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 21 серпня 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1/КМУ), в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1022» №329 від 27.04.2018 в частині абзаців 1 і 2 пункту 2 та абзаців 1-4 пункту 3 з дати її прийняття.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.01.2019 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті колегією у складі трьох суддів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є пенсіонером за віком, іншого доходу крім пенсії не має, проживає у будинку одна, опалювана площа якого складає 68,90 кв.м. З урахуванням встановлених оскаржуваною постановою №329 соціальних норм та нормативів Управлінням соціального захисту на період з 01.11.2018 по 31.03.2019 нараховано субсидію на придбання газу для обігріву житла на опалювальну площу 63,53 кв.м. (як на понаднормову площу) у межах 317,3 куб. м. у розмірі 2 578,84 грн. Тобто, на опалювальний період з листопада 2018 року по березень 2019 року з урахуванням змін, внесених постановою №329 позивачу для опалення житла надана субсидія лише на 317,3 куб. м. Газу, тоді як для забезпечення комфортної температури у будинку в холодну пору року необхідно близько 400 куб. м. газу на місяць. Враховуючи також, підвищення вартості газу, сукупна вартість комунальних послуг, яка сплачує позивач перевищує 15% її доходу і становить половину розміру пенсії. Це спричиняє надмірне фінансове навантаження для позивача, оскільки вона не в змозі сплачувати таку суму за житлово-комунальні послуги в обсягах, достатніх для забезпечення нормального рівня життя. До внесення вказаною постановою змін, позивачу в опалювальний період субсидія надавалася на 375 куб. м. природного газу, що було мінімально достатньо для обігріву житла. Таким чином, Кабінет Міністрів України постановою №329 знизив показники соціальних норм і соціальних нормативів, з урахуванням яких нараховується субсидія, чим погіршив соціальне становище позивача шляхом обмеження прав і гарантій, закріплених діючим законодавством, що суперечить змісту частини 3 статті 22 Конституції України. Такі дії відповідача змусили позивача звернутися із заявленим позовом до суду.

Представник позивача у судове засідання не прибув, явку свого уповноваженого представника не забезпечив, подав до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву.

Зокрема, представник Кабінету Міністрів України в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови дотримано вимоги законодавства щодо особливостей прийняття нормативно-правових актів, передбачених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" та Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 р. №950. Щодо оскаржуваної постанови по суті відповідач зазначає, що згідно з приписами ч. 3 ст. 3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України, тобто, оскаржувану постанову прийнято в межах компетенції відповідача. Щодо зменшення об`єму природного газу на 1 кв.м. опалювальної площі на місяць в опалювальний період у разі використання природного газу для індивідуального опалення, то встановлення вказаного нормативу є компетенцією Кабінету Міністрів України. Щодо посилання позивача на Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", то оскаржувана постанова не спрямована на регулювання господарської діяльності, тому не є регуляторним актом.

Крім того, відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду із вказаними позовними вимогами.

Суд вважає вказане клопотання необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Пунктом 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до пункту 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з пунктом 3 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Судом встановлено, що станом на дату звернення позивача із вказаним позовом оскаржувана постанова була чинною, а тому підстави для залишення позовної заяви без розгляду відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.04.2018 р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 329 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 р. № 1022", згідно з якою - внесено до постанов Кабінету Міністрів України зміни, що додаються;

Зокрема, внесено зміни до Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 р. № 848 "Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива" шляхом викладення його в новій редакції та з новою назвою - Положення про порядок призначення житлових субсидій;

установлено, що з 1 травня 2018 р. призначення житлової субсидії здійснюється лише після подання нових заяви і декларації, якщо у складі домогосподарства є: особи, які відповідають вимогам, визначеним в абзацах другому - четвертому підпункту 3 пункту 6 Положення про порядок призначення житлових субсидій; внутрішньо переміщені особи; особи, члени сім`ї яких не зареєстровані за адресою домогосподарства; особи, які є орендарями житлових приміщень (будинків); особи, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично в ньому не проживають;

визнано такою, що втратила чинність, постанову Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 р. № 1022 "Про затвердження Порядку визначення граничного розміру витрат на оплату послуги з управління багатоквартирним будинком, витрат на управління багатоквартирним будинком, виходячи з якого надаються субсидії населенню" (Офіційний вісник України, 2017 р., № 69, ст. 2068).

Постанова набрала чинності з 1 травня 2018 року.

Згідно з п. 6 Положення про порядок призначення житлових субсидій житлова субсидія не призначається (у тому числі на наступний період), якщо: 3) у складі домогосподарства або у складі сім`ї члена домогосподарства є особи, що досягли 18-річного віку станом на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії, і в цьому періоді:

за інформацією ДФС, Пенсійного фонду України, у них взагалі відсутні доходи, які враховуються під час призначення житлової субсидії; або

вони отримували середньомісячний сукупний дохід менший, ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії; та/або

вони не сплатили єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, не меншому ніж мінімальний, сумарно протягом трьох місяців у періоді, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії.

Згідно з п. 7 Положення про порядок призначення житлових субсидій за наявності умов, зазначених у пункті 6 цього Положення, житлову субсидію може бути призначено за рішенням комісії виходячи з конкретних обставин, що склалися, крім випадку, зазначеного у підпункті 1 пункту 6 цього Положення.

Рішення про призначення (відмову в призначенні) житлової субсидії в таких випадках приймається комісією на підставі акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства.

У мм. Києві та Севастополі, обласних центрах і містах обласного значення у разі, коли у члена домогосподарства або у члена сім`ї особи із складу домогосподарства доходи, які враховуються під час призначення субсидії, є такими, що зазначені в абзацах другому - четвертому підпункту 3 пункту 6 цього Положення, позитивне рішення комісії про призначення житлової субсидії може бути прийнято лише у разі, коли такі особи:

перебувають у складних життєвих обставинах, викликаних тривалою хворобою, що підтверджується висновком (довідкою) лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

на момент призначення житлової субсидії сплачують єдиний соціальний внесок у розмірі, не меншому ніж мінімальний, протягом двох місяців підряд перед днем звернення за призначенням житлової субсидії або сплачують єдиний соціальний внесок у розмірі, не меншому ніж мінімальний, протягом двох місяців підряд перед місяцем, в якому житлова субсидія призначається без звернення громадянина. При цьому особі, яка працює за строковим трудовим договором, житлову субсидію за рішенням комісії може бути призначено лише у разі, коли строк дії строкового трудового договору є більшим, ніж строк, на який призначається житлова субсидія.

Згідно з п. 12 Положення про порядок призначення житлових субсидій якщо у складі домогосподарства або у складі сім`ї члена домогосподарства є особи, що досягли 18-річного віку станом на початок періоду, за який враховуються доходи для призначення житлової субсидії, і в цьому періоді їх доходи були такими, що зазначені в абзацах другому - четвертому підпункту 3 пункту 6 цього Положення, у разі призначення житлової субсидії таким домогосподарствам (у тому числі за рішенням комісії) в розрахунок сукупного доходу домогосподарства включається середньомісячний дохід таких осіб у розмірі:

1) половини одного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - у разі, коли такі особи протягом цього періоду перебували на строковій військовій службі;

2) одного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - у разі, коли такі особи протягом цього періоду навчалися за денною формою навчання у закладах середньої освіти, професійно-технічних навчальних закладах, закладах вищої освіти або зареєстровані у службі зайнятості як такі, що шукають роботу, і в цей період навчалися в центрах професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості;

3) одного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - в окремих випадках за рішенням комісії у разі, коли такі особи перебувають у складних життєвих обставинах;

4) фактично отриманих такими особами доходів - у разі, коли такі особи протягом цього періоду отримували хоча б один із таких видів доходу, як пенсію, стипендію, допомогу при народженні (усиновленні) дитини, допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомогу по огляду за особами з інвалідністю I і II групи внаслідок психічного розладу, допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, тимчасову державну соціальну допомогу непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, допомогу по безробіттю;

5) фактично отриманих такими особами доходів - у разі, коли такі доходи протягом цього періоду отримувала особа, яка станом на кінець такого періоду не досягла 18-річного віку;

6) фактично отриманих такими особами доходів - в окремих випадках за рішенням комісії у разі, коли такі особи належать до визначених комісією інших категорій громадян, зокрема таких, що надають соціальні послуги;

7) двох розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - у разі призначення житлової субсидії на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива і оплату житлово-комунальних послуг;

8) трьох розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на кінець періоду, за який враховуються доходи, - в усіх інших випадках.

Згідно з п. 15 Положення про порядок призначення житлових субсидій житлова субсидія на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком призначається з місяця звернення за її призначенням до дати закінчення опалювального (неопалювального) сезону і розраховується: на неопалювальний сезон - з 1 травня по 30 вересня; на опалювальний сезон - з 1 жовтня по 30 квітня.

Згідно з п. 16 Положення про порядок призначення житлових субсидій після закінчення строку отримання житлової субсидії структурні підрозділи з питань соціального захисту населення самостійно здійснюють розрахунок житлової субсидії на наступний сезон для домогосподарств, які отримували житлову субсидію у попередньому сезоні (крім орендарів, внутрішньо переміщених осіб та осіб, які звертаються за призначенням житлової субсидії на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, а також домогосподарств, у яких кількість фактично проживаючих зареєстрованих осіб менша, ніж кількість зареєстрованих осіб).

У постанові Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. № 409 "Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування" 3) у пункті 3: абзац перший викладено в такій редакції: "3. Установити соціальні нормативи, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком:"; у підпункті 1: в абзаці третьому цифри "5,0" замінено цифрами "4,5".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно зі ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України: 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" від 27.02.2014р. № 794-VII до основних завдань Кабінету Міністрів України належать: 3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України: 2) у сферах соціальної політики, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій: забезпечує проведення державної соціальної політики, вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечує соціальний захист громадян; забезпечує підготовку проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпечує розроблення та виконання державних програм соціальної допомоги, вживає заходів щодо зміцнення матеріально-технічної бази закладів соціального захисту інвалідів, пенсіонерів та інших непрацездатних і малозабезпечених верств населення.

Згідно зі ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 р. № 1875-IV (чинного станом на 27.04.2018 р.) порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскаржувана постанова прийнята в межах компетенції Кабінету Міністрів України як вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Щодо процедури прийняття постанови №329 від 27.04.2018 р., то згідно з наявними в матеріалах справи доказами вона дотримана, а саме.

Згідно п. 3, аб. 2 ч. 4 ст. 3 Закону № 794-VII проекти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно п. 4 § 154 гл. ІІ р. 4 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 р. №950, акти Кабінету Міністрів України підлягають обов`язковому оприлюдненню відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Проекти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України оприлюднюються на офіційних веб-сайтах розробників у порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Таким чином, оприлюднення проекту оскражуваного нормативно-правового акту в даному випадку є обов`язком Міністерства соціальної політики України, яке є його розробником згідно пояснювальної записки до проекту акту, а не Кабінету Міністрів України.

До матеріалів справи долучено належним чином завірений пакет документів, на підставі якого прийнято оскаржувану постанову, зокрема, пояснювальна записка, висновки та довідки щодо погодження її змісту на виконання вимог Регламенту Кабінету Міністрів України.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" від 11.09.2003 р. № 1160-IV регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Оскаржувана постанова в розумінні ст. 1 Закону № 1160-IV регуляторним актом не є, оскільки регулює відносини між органами державної влади та місцевого самоврядування, тому посилання позивача на недотримання вимог ст. 9 Закону № 1160-IV не можна вважати обґрунтованим.

Згідно зі ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.12.2012 р. № 5207-VI дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону № 5207-VI не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме, в тому числі, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

З врахуванням вказаного положення у п.6-1 пояснювальної записки до проекту постанови зазначено про відсутність положень, які містять ознаки дискримінації. Проект акта не потребує проведення антидискримінаційної експертизи.

Саме по собі встановлення субсидій певній категорії громадян є по відношенню до інших громадян дискримінацією за майновою ознакою, яка прямо передбачена законодавством, і яка формально дискримінацією не вважається з врахуванням ч. 3 ст. 6 Закону № 5207-VI.

В той же час, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги саме посиланням за допущення дискримінації за майновою ознакою при визначенні категорій громадян, яким надається субсидія, і яким не надається.

За таких обставин посилання позивача на порушення вимог законодавства про протидію дискримінації не може бути визнане обґрунтованим.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не проаналізовано реальний обсяг використання населенням України, які відносяться до соціально незахищених верств населення, при зменшенні об`єму природного газу на 1 кв.м. опалювальної площі на місяць в опалювальний період у разі використання природного газу для індивідуального опалення, то при прийнятті нормативно-правового акта враховуються загальні дані щодо споживання природного газу.

Позивач посилається на споживання газу його домогосподарством і робить висновок про замалий об`єм природного газу для індивідуального опалення згідно оскаржуваної постанови, тоді як будь-яких інших підстав для такого висновку не наведено.

Відповідно, вказане твердження позивача не може бути визнане обґрунтованим.

Окремо суд зазначає, що для отримання інформації про розрахунки, які бралися до уваги під час розробки проекту оскаржуваної постанови, зокрема, і щодо об`єму природного газу для індивідуального опалення, позивач може звернутися до розробника нормативно-правового акту - Міністерства соціальної політики України - з відповідним запитом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В даному випадку позивач в силу норм Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні, а тому судові витрати за рахунок позивача на користь відповідачів не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П. Васильченко

Судді Н.Г. Вєкуа

А.С. Мазур

Повний текс рішення складено та підписано 19.09.2019 р.