Справа № 520/7003/19
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 вересня 2019 р. № 520/7003/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Андрущенко Д.В.,

за участю представників:

позивача - Гончар Н.Б.,

представника відповідача - Саблукова Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

Товариства з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" (вул. Перемоги, б. 123, смт. Коломак, Коломацький район, Харківська область, 63109, )

до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код за )

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" (далі по тексту - позивач, ТДВ "Новоіванівський цукровий завод") звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у Харківській області), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14 березня 2019 р. № 1, прийняте Головний управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області.

В обґрунтування позову, зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на помилкових судженнях суб`єкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки від 02.01.2019 № 1/20-40-14-01-08/00373178. Позивач зазначив, що акт перевірки від 02.01.2019 № 1/20-40-14-01-08/00373178 не містить фіксації факту допущення порушення, передбаченого абзацом 2 п. 120.2 ст. 120-1 ПК України, а тому цей Акт не може бути підставою для винесення оскаржуваного повідомлення рішення.

Саме на підставі цього висновку в Акті перевірки № 1/20-40-14-01-08/00373178 від 02.01.2019р. за встановлене порушення п.201.1, п.201.10 ст.201, п.208.2 ст.208 ПК України відповідачем вже було видано податкове повідомлення-рішення, від 01.02.2019р. №1, яким до позивача застосовано штраф в розмірі 50% від суми податку на додану вартість 335 288 грн. у сумі 167 644,00 грн.

Податкове повідомлення-рішення від 01.02.2019р. №1 було отримане Позивачем 05 лютого 2019р. та оскаржено спочатку в адміністративному, а пізніше в судовому порядку до Харківського окружного адміністративного суду (справа №520/4866/19).

При цьому, як стверджує позивач, згідно абзацу 2 п. 120-1.2 ст. 120-1 ПК України встановлено, що правовою підставою для накладення штрафу згідно цієї норми с встановлення юридичного факту відсутності реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної, зазначених в абзаці першому цього пункту, після спливу 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення.

Зазначає, що виключно за умови, проведення податковим органом перевірки дотримання платником податків строків реєстрації податкових накладних з податку на додану вартість протягом 10-ти днів з моменту отримання податкового повідомлення рішення від 01.02.2019р., відповідач мав би можливість стверджувати про допущення позивачем порушення строків реєстрації податкових накладних після спливу 10 календарних днів, наступних за днем отримання платником податку податкового повідомлення-рішення.

Разом з тим, в оскаржуваному повідомленні-рішенні № 1 від 14.03.2019р., як підстава його винесення зазначено Акт перевірки № 1/20-40-14-01-08/00373178 від 02.01.2019 р.

Крім того, як додаткову підставу для винесення оскаржуваного повідомлення- рішення від 14 березня 2019року, як це зазначено в самому оскаржуваному рішенні, є відсутність реєстрації податкової накладної на операцію 335 288грн. 00 коп. після отримання податкового повідомлення-рішення №1 від 01.02.2019р.

Таким чином, не проводячи будь-яких додаткових перевірок, відповідач 14 березня 2019року виніс нове податкове повідомлення -рішення № 1.

Вважає протиправним прийняте податкове повідомлення-рішення, у зв`язку з чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 19.07.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, висновки якого стали підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення, у зв`язку із чим просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши письмові докази, показання допитаного у судовому засіданні свідка, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" (код 00373178) податкового законодавства за період з 01.07.2016 по 30.09.2018, валютного - за період з 01.07.2016 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.07.2016 по 30.09.2018.

Результати перевірки оформлені актом № 1/20-40-14-01-08/00373178 від 02.01.2019 (а.с.95-147), яким зафіксовані порушення позивачем вимог діючого законодавства України, а саме:

- в порушення п. 44.1 ст.44, п.п. 134.1.1. п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1120537 грн, в т.ч.: 3 квартал 2016 року - 94578 грн, 4 квартал 2016 року - 102150 грн, 1 квартал 2017 року - 74567 грн, 2 квартал 2017 року - 614417 грн, 3 квартал 2017 року - 88785 грн, 4 квартал 2017 року - 146040 грн;

- в порушення п.180.2 ст.180, п.185.1 ст.185, п.185.1 ст.185, п.186.3 ст. 186, п.187.1 ст.187, п.190.2 ст.190, п. 193,1 ст.193, п.194.1 ст.194, п.п. 195.1.1 п.195 ст.195, п.198.1, п.198.3. п.198.6 ст.198, п. 201.1 ст.201, п.208.2 ст.208 Податкового кодексу України занижено податок на додану вартість до сплати на суму 1300381,00 грн, в т.ч. у липні 2018 року - 1300381,00 грн;

- в порушення п.201.1, п.201.10 ст.201, п.208.2 ст.208 Податкового кодексу України не зареєстровані податкові накладні на загальну суму ПДВ 377039 грн, у т.ч.: у 2016 році - 41751 грн, у 2017 році - 335288 грн;

- в порушення п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України, товариством відображено недостовірні дані за 3, 4 квартал 2016 року, 1 квартал 2017 року, 1 квартал 2018 року (неодноразова заміна рнокпп та суми утриманого податку) податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Форма №1 -ДФ), за перевіряємий період;

- порушено вимоги Закону України "Про державне регулювання виробництва і реалізації цукру" у перевіряємому періоді в частині поставок цукру на внутрішній ринок понад встановлену квоту.

На підставі висновків акту перевірки № 1/20-40-14-01-08/00373178 від 02.01.2019 контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 01.02.2019 № 1, яким до позивача застосовано штраф в розмірі 50% у сумі у сумі 167644,00 грн. у зв`язку з відсутністю складення та/або реєстрації протягом граничного строку, передбаченого ст. 201 Податкового кодексу України податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 335288,00 грн. (а.с.37-38).

Зазначене податкове повідомлення-рішення оскаржено у судовому порядку.

На підставі висновків акту перевірки № 1/20-40-14-01-08/00373178 від 02.01.2019 контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 14.03.2019 № 1, яким до позивача застосовано штраф в розмірі 50% у сумі у сумі 167644,00 грн. у зв`язку з відсутністю реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 ст. 120 Податкового кодексу України податкових накладних після отримання податкового повідомлення-рішення №1 від 01.02.2019 (а.с.35-36).

Позивач звернувся до суду для оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 14.03.2019 № 1, суд зазначає наступне.

Під час судового розгляду у даній справі та під час судового розгляду справи №520/4866/19 встановлено та не заперечувалось сторонами наступне.

Головне управління ДФС у Харківській області в акті перевірки зазначило, що позивач здійснював використання знаку для товарів та послуг "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" у період з 21.12.2016 по 02.01.2018 та за фактом безоплатного користування торговельною маркою "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" згідно п.5, 21 П(С)БО 15 ТДВ "Новоіванівський цукровий завод" повинно було відобразити у складі доходів підприємства вартість отриманих послуг.

До вказаних висновків відповідач дійшов з аналізу Ліцензійного договору №16-12-2015 про передачу прав на використання торговельної марки (знаку для товарів і послуг) від 16.02.2016, укладеного між позивачем та "АСТАРТА Холдинг Н.В.", повідомлення від 29.05.2017 №129, направленого позивачем на адресу Філії ПАТ ДПЗКУ "Ізюмський комбінат хлібопродуктів" про припинення дії договору на користування під`їзною колією №11/1116/01 від 10.11.2016 та наказу ТОВ "Новоіванівський цукровий завод" №331 від 29.12.2017 "Про облікову політику".

Поряд із тим, суд не погоджується із вказаними висновками контролюючого органу, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що між позивачем та "АСТАРТА Холдиінг Н.В." 16 лютого 2016 року укладено Ліцензійний договір №16-12-2015 про передачу прав на використання торговельної марки (Знаку для товарів і послуг) (а.с.42-50).

Згідно зазначеного Ліцензійного договору "АСТАРТА Холдінг Н.В.", яке є власником Свідоцтва України від 25.04.2014 №185136 на знак для товарів і послуг "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" надало за винагороду позивачу невиключну ліцензію на використання торговельної марки "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" щодо усіх товарів і послуг, зазначених у Свідоцтві за класами МКТП.

Згідно Свідоцтва на знак для товарів і послуг №185136 від 25.04.2014 знак "агропромхолдинг АСТАРТА-КИЇВ" зареєстровано для 29, 30, 31, 35, 36, 37, 38, 40, 44 класів товарів та послуг Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків, яку затверджено Ніццькою угодою про Міжнародну класифікацію товарів і послуг для реєстрації знаків, укладеною 15.06.57 згідно з Законом України від 01.06.2000 N 1762-ІІІ Україна приєдналася до Ніццької угоди, яка набрала чинності для України з 29.12.2000.

Судом встановлено, що вказаний ліцензійний договір укладено строком до 20 грудня 2016 року.

Тобто, з 16.02.2016 до 20.12.2016 ТДВ "Новоіванівський цукровий завод", як виробник цукру, використовувало торговельну марку "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" щодо власно виготовленої продукції у наступних сферах: пропозиції імпорту та експорту виготовленої продукції; нанесення Торговельної марки на виготовлену продукцію; нанесення Торговельної марки на упаковку, етикетку в якій міститься виготовлена позивачем продукція; нанесення Торговельної марки на вивіски, етикетки, нашивки, бірки чи інший прикріплений предмет, що пов`язаний з виготовленим позивачем товару; зберігання виготовленого товару з метою пропонування для продажу.

Крім того, за умовами пункту 4.1 Ліцензійного договору № 16-12-2015 від 16.02.2016 ТДВ "Новоіванівський цукровий завод" (ліцензіат) має право на використання Торговельної марки за умови, що якість товарів та послуг, що позначаються цією маркою, буде забезпечена на відповідному рівні.

Також згідно умов ліцензійного договору з 16.02.2016 до 20.12.2016 позивач здійснював нарахування та сплату роялті за право на використання торговельної марки "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ".

Юридичний факт приймання торгової марки за ліцензійним договором було здійснено шляхом приймання ТДВ "Новоіванівський цукровий завод" копії Свідоцтва України від 25.04.2014 №185136 на знак для товарів і послуг, про що позивачем та "АСТАРТА Холдинг Н.В." складено акт приймання-передачі, а саме: 16.02.2016.

В той же час, юридичний факт повернення торгової марки за Ліцензійним договором було здійснено шляхом повернення ТОВ "Новоіванівський цукровий завод" власнику торгової марки АСТАРТА Холдинг Н.В копії Свідоцтва України від 25.04.2014 №185136 на знак для товарів і послуг, про що позивачем та "АСТАРТА Холдінг Н.В." складено акт приймання-передачі про повернення позивачем копії свідоцтва 25.04.2014 №185136 в зв`язку з припиненням дії договору (а.с.55-56).

Таким чином, згідно наданих документів, позивач в період з 16.02.2016 до 20.12.2016 правомірно користувався знаком для товарів та послуг "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" з метою реалізації виготовленої продукції (цукру).

Поряд із тим, з 21 грудня 2016 року позивачем припинено використання знаку для товарів та послуг "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" щодо виготовленої продукції (цукру) з метою пропонування для продажу, продажу, імпорту (ввезення) та експорту (вивезення).

Відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та Законом України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Відповідно до ст. 155 Господарського кодексу України, об`єктами прав інтелектуальної власності у сфері господарювання визнаються, зокрема, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Господарського кодексу України, використанням торговельної марки у сфері господарювання визнається застосування її на товарах та при наданні послуг, для яких вона зареєстрована, на упаковці товарів, у рекламі, друкованих виданнях, на вивісках, під час показу експонатів на виставках і ярмарках, що проводяться в Україні, у проспектах, рахунках, на бланках та в іншій документації, пов`язаній з впровадженням зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 Цивільного кодексу України, обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до визначень, що містяться у ст. 1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", знак - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Відповідно до визначень, що містяться у ч. 4 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", використанням знака визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

З системного аналізу зазначених норм законодавства щодо правової сутності знака для товарів і послуг випливає, що законодавець в імперативному порядку встановив, що виключно за умови, якщо буде встановлено, що використання знака відбулось стосовно саме товарів і послуг, щодо яких цей знак зареєстровано та використання знака має бути пов`язане з впровадженням, яке відповідно до договору визначено як "з метою реалізації власновирощеного цукру" зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг.

Суд зазначає, що повідомлення від 29.05.2017 №129, направленого позивачем на адресу Філії ПАТ ДПЗКУ "Ізюмський комбінат хлібопродуктів" про припинення дії договору на користування під`їзною колією №11/1116/01 від 1011.2016 та наказ позивача №331 від 29.12.2017 "Про облікову політику", з аналізу яких відповідач дійшов висновку про наявність використання позивачем торгової марки "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" у період 21.12.2016-02.01.2018 не містять передбачених Законом України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" обов`язкових умов, якими характеризується використання знаку для товарів і послуг.

Суд зазначає, що посилання в акті перевірки на повідомлення від 29.05.2017 №129 є необґрунтованим, оскільки направлене позивачем на адресу Філії ПАТ ДПЗКУ "Ізюмський комбінат хлібопродуктів" за своїм змістом є інформуванням контрагента за договором, про настання обставин, з якими пов`язане припинення дії договору на користування під`їзною колією №11/1116/01 від 10.11.2016.

При цьому, предметом регулювання договору на користування під`їзною колією №11/1116/01 від 10.11.2016, розпорядження позивача своїм майном шляхом надання Філії ПАТ "ДПЗКУ "Ізюмський комбінат хлібопродуктів" права на користування під`їзною колією бурякопункту жодним чином не пов`язане з продажем або будь-яким іншим впровадження у господарський обіг виробленого позивачем цукру.

Суд зазначає, що посилання в акті перевірки на наказ позивача №331 від 29.12.2017 "Про облікову політику" є також необґрунтованим, оскільки зазначений наказ є внутрішнім документом позивача.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", облікова політика - сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для ведення бухгалтерського обліку, складання та подання фінансової звітності, яку підприємство самостійно визначає.

Таким чином, наказ №331 від 29.12.2017, яким позивач визначив внутрішні принципи, методи і процедури ведення бухгалтерського обліку також не місить ознак, які згідно Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" визначають використання знаку для товарів і послуг.

Відповідно до частини 6 статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстрований знак не поширюється на здійснення будь-якого права, що виникло до дати подання заявки або, якщо було заявлено пріоритет, до дати пріоритету заявки; використання знака для товару, введеного під цим знаком в цивільний оборот власником свідоцтва чи за його згодою, за умови, що власник свідоцтва не має вагомих підстав забороняти таке використання у зв`язку з подальшим продажем товару, зокрема у разі зміни або погіршення стану товару після введення його в цивільний оборот; некомерційне використання знаку; усі форми повідомлення новин і коментарів новин; добросовісне застосування ними своїх імен чи адрес.

Враховуючи наведену норму Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", суд приходить до висновку, що наведені в акті перевірки випадки нанесення позивачем знаку для товарів і послуг "агропромхолдинг "АСТАРТА-КИЇВ" на повідомлення від 29.05.2017 №129 та на наказ №331 від 29.12.2017 не стосуються та не мають жодного відношення до продукції, що вироблялась позивачем, не пов`язані з будь-яким її впровадженням в господарський обіг, а отже є некомерційним використанням знаку та не є його використанням в розумінні частини 4 статті 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Таким чином, ТДВ "Новоіванівський цукровий завод" не здійснювалось використання знаку для товарів і послуг у 2017 році, а отже відсутнє отримання послуг від нерезидента на митній території України в 2017 році, у зв`язку із чим висновки контролюючого органу про заниження позивачем доходу на суму роялті розрахованих за період з 21.12.2016 по 31.12.2017 - 1722831,89 грн, заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму - 344567 грн та відсутність реєстрації податкових накладних на суму таких податкових зобов`язань з ПДВ - 344567грн є безпідставними та не ґрунтуються на нормах законодавства.

Суд зазначає, що сума штрафу, що визначена у податковому повідомленні-рішенні від 01 лютого 2019 року № 1 є неузгодженою, оскільки здійснюється її судове оскарження.

Відповідно до ст. 492 Цивільного кодексу України, Торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Відповідно до ст.495 Цивільного кодексу України, Майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є:

1) право на використання торговельної марки;

2) виключне право дозволяти використання торговельної марки;

3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання;

4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1-3 ст. 157 Господарського кодексу України, встановлено, що право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом.

Використанням торговельної марки у сфері господарювання визнається застосування її на товарах та при наданні послуг, для яких вона зареєстрована, на упаковці товарів, у рекламі, друкованих виданнях, на вивісках, під час показу експонатів на виставках і ярмарках, що проводяться в Україні, у проспектах, рахунках, на бланках та в іншій документації, пов`язаній з впровадженням зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг.

Свідоцтво надає право його володільцеві забороняти іншим особам використовувати зареєстровану торговельну марку без його дозволу, за винятком випадків правомірного використання торговельної марки без його дозволу.

Відповідно до ч.1 ст.1107 Цивільного кодексу України, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі, зокрема, ліцензійного договору.

Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону (п. 3 ст. 1108 ЦКУ).

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. (п. 3 ст. 1109 Цивільного кодексу).

Відповідно до пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інші аудіовізуальні твори, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Таким чином, будь-який платіж, передбачений ліцензійним договором як винагорода за використання або за надання права на використання торговельної марки, яка має міжнародну реєстрацію, є роялті в розумінні Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пп.14.1.185. п.14.1. ст. 14 ПК України, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

З метою оподаткування постачанням послуг, зокрема є:

а) досягнення домовленості утримуватися від певної дії або від конкуренції з третьою особою чи надання дозволу на будь-яку дію за умови укладення договору;

б) постачання послуг за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування або в примусовому порядку;

в) постачання послуг іншій особі на безоплатній основі;

г) передача результатів виконаних робіт, наданих послуг платнику податку, уповноваженому згідно з договором вести облік результатів спільної діяльності без утворення юридичної особи, а також їх повернення таким платником податку після закінчення спільної діяльності;

ґ) передача (внесення) виконаних робіт, наданих послуг як вклад у спільну діяльність без утворення юридичної особи, а також повернення послуг;

д) постачання послуг з розміщення знаку відповідної торгової марки або самого товару чи послуги в кінофільмі, серіалі або телевізійній програмі, які є візуальними (глядачі лише бачать продукт або знак торговельної марки, продукт чи торговельна марка згадується у розмові персонажа; товар, послуга чи торговельна марка органічно вплітаються в сюжет і є його частиною);

Разом з тим свої висновки в Акті перевірки відповідач обґрунтовує п. 14.1.185 та п. 14.1.225 ст.14 ПК України.

Виходячи із зазначеного визначення, передача прав на використання торгової марки є послугою, за яку сплачується роялті, тобто плата за таке використання.

При цьому, відповідно до пп.196.1.6. п.196.1. ст. 196 ПК України, не є об`єктом оподаткування, зокрема, операції з виплат дивідендів, роялті у грошовій формі або у вигляді цінних паперів, які здійснюються емітентом.

З огляду на викладені норми ПК України, роялті, передбачені ліцензійним договором звільняються від обкладання податком на додану вартість.

Тобто всупереч пп.196.1.6. п.196.1. ст. 196 ПК України відповідачем проведено нарахування податку на додану вартість з суми роялті та застосовано штраф за нереєстрацію податкових накладних на суму такого протиправно нарахованого податку на додану вартість обрахованого від роялті.

Так, відповідно п. 185.1 ст. 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю

Відповідно до пп. «а» п. 186.3 ст.186 ПК України, місцем постачання зазначених у цьому пункті послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. До таких послуг належать:

а) надання майнових прав інтелектуальної власності, створення за замовленням та використання об`єктів права інтелектуальної власності, у тому числі за ліцензійними договорами, а також надання (передача) права на скорочення викидів парникових газів (вуглецевих одиниць);

Відповідно до п.187.1. ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 187.8. ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

У випадках, передбачених статтею 191 цього Кодексу, дата виникнення податкових зобов`язань визначається з урахуванням положень статті 191 цього Кодексу.

Датою виникнення податкових зобов`язань за операціями з постачання послуг нерезидентами, місцем надання яких є митна територія України, є дата списання коштів з банківського рахунка платника податку в оплату послуг або дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг нерезидентом, залежно від того, яка з подій відбулася раніше.

Тобто, законодавець в імперативному порядку встановив дату виникнення податкових зобов`язань під час оподаткування операції з надання послуг з надання майнових прав та пов`язав таку дату до двох юридичних фактів:

Дата списання коштів з банківського рахунку платника в оплату за послуги;

Дата оформлення документу, що засвідчує факт отримання послуг від нерезидента.

Протягом 2017 року позивач не здійснював користування торговою маркою в розумінні ст.16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».

В зв`язку з припиненням дії Ліцензійного договору жодних документів, що засвідчують отримання послуг від Astarta Holding N.V. протягом 2016 року. Позивачем не укладалось та відповідно не сплачувалось жодних платежів за отримані від Astarta Holding N.V. послуги.

Таким чином відповідач безпідставно зробив висновок про виникнення у позивача податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

Крім того, відповідно до п.190.2. ст. 190 ПК України встановлено, що для послуг, які постачаються нерезидентами на митній території України, базою оподаткування є договірна (контрактна) вартість таких послуг з урахуванням податків та зборів, за винятком податку на додану вартість, що включаються до ціни постачання відповідно до законодавства. Визначена вартість перераховується в національну валюту за валютним (обмінним) курсом Національного банку України на дату виникнення податкових зобов`язань. У разі отримання послуг від нерезидентів без їх оплати база оподаткування визначається, виходячи із звичайних цін на такі послуги без урахування податку.

Відповідно з п. 208.2 ст. 208 ПК України визначено, що отримувач послуг, що постачаються нерезидентами, місце постачання яких розташоване на митній території України, нараховує податок за основною ставкою податку на базу оподаткування, визначену згідно з пунктом 190.2 статті 190 цього Кодексу.

При цьому отримувач послуг - платник податку у порядку, визначеному статтею 201 цього Кодексу, складає податкову накладну із зазначенням суми нарахованого ним податку, яка є підставою для віднесення сум податку до податкового кредиту у встановленому порядку.

Така податкова накладна підлягає обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Для послуг, які постачаються нерезидентами на митній території України, базою оподаткування є договірна (контрактна) вартість таких послуг.

Тобто законодавець в імперативному порядку встановив, що для визначення бази оподаткування послуг, які постачаються нерезидентом необхідно застосовувати положення договору, яким визначається вартість послуг.

Разом з тим судовим розглядом встановлено, що ліцензійний договір закінчив свою дію 20.12.2016 року та права на використання торгової марки були повернуті позивачем Ліцензіару на підставі Акту приймання-передачі від 20.12.2016року.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" (вул. Перемоги, б. 123, смт. Коломак, Коломацький район, Харківська область, 63109, ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 14.03.2019 року № 1 про застосування до Товариства з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" штрафу в розмірі 50% на суму 167644, 00 грн. (сто шістдесят сім тисяч шістсот сорок чотири гривні) за відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 ст. 120-1 Податкового кодексу України податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 335288, 00 грн. (триста тридцять п`ять тисяч двісті вісімдесят вісім гривень).

Стягнути на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Новоіванівський цукровий завод" (вул. Перемоги, б. 123, смт. Коломак, Коломацький район, Харківська область, 63109, ) сплачену суму судового збору в розмірі 2514, 66 грн. (дві тисячі п`ятсот чотирнадцять гривень 66 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, передбаченому п.п. 15.5. п. 15 ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення .

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 12 вересня 2019 року.

Суддя Бадюков Ю.В.