Справа № 580/916/19
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/916/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Сорочка Є.О.

Федотова І.В.

при секретарі Казюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, виданого у формі наказу від 15 січня 2019 року № 11 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою»;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути клопотання позивача від 29 листопада 2017 року № 22780/0/5-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідності до поданого клопотання;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, видане у формі наказу від 15 січня 2019 року № 11 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою»;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 29 листопада 2017 року № 22780/0/5-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення у формі наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи мотивовану відмову в його наданні, з урахуванням висновків суду, викладених в описовій частині судового рішення;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 29 листопада 2017 року № 22780/0/5-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення у формі наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи мотивовану відмову в його наданні, з урахуванням висновків суду, викладених в описовій частині судового рішення та вважаючи, що рішення у вказаній частині належить змінити виключивши з мотивувальної та резолютивної частин посилання суду першої інстанції на можливість надання мотивованої відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано вимоги матеріального права та здійснено порушення вимог процесуального права. Позивач зазначає, що за наслідками повторного розгляду поданих до відповідача матеріалів, незважаючи на наявність рішення суду у справі № 823/286/18, яке набрало законної сили, суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у спосіб, який є неефективним та не відновляє порушеного права. Також у вимогах апеляційної скарги позивач вказує клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що прийняття рішення суду про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області вчинити конкретні дії є порушенням дискреційних повноважень, які надані даному суб`єкту владних повноважень.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Представник позивача ОСОБА_2 . 29 листопада 2017 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області із клопотанням (вхідний номер Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 22780/0/5-17-СГ від 29 листопада 2017 року) про надання ОСОБА_1 , члену фермерського господарства « Кобзар Г.В. » відповідно до ст.ст. 118, 121 Земельного кодексу України дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність заявника земельної ділянки для ведення фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території Ярославської сільської ради Шполянського району Черкаської області орієнтовним розміром 3,31 га за рахунок земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056.

До клопотання представником позивача додано: витяг з ДРРПНМ від 01 червня 2017 року індексний номер 88602875, витяг з статуту ФГ «Кобзар Г.В.», нотаріально посвідчене погодження землекористувача ФГ «Кобзар Г.В.» на вилучення частини земельної ділянки, що перебуває у його користуванні на користь заявника, довідку відділу у Шполянському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 30 червня 2017 року № 32-23-0.360-254/114-17, довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) від 30 серпня 2017 року № 285/174-17, паспорт та довідку про присвоєння РНОКПП заявника, довіреність заявника на представника ОСОБА_2

Листом від 05 грудня 2017 року №10426/6-17 Головне управління повідомило ОСОБА_2 про неможливість вирішення порушеного питання, так як заява та подані документи не відповідають вимогам ст. 32 та ст. 121 Земельного кодексу України.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 823/286/18, яке набрало законної сили 06 червня 2018 року:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо неприйняття передбаченого ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України рішення за клопотанням ОСОБА_1 від 29 листопада 2017 року за вх. №22780/0/5-17-СГ;

- зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути клопотання ОСОБА_1 , зареєстроване 29 листопада 2017 року за вх. №22780/0/5-17-СГ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства та прийняти рішення відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

На виконання вказаного вище судового рішення відповідач прийняв наказ від 15 січня 2019 року № 11, яким відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3,31 га сільськогосподарського призначення державної власності у власність для ведення фермерського господарства, розташованої в адміністративних межах Ярославської сільської ради Шполянського району Черкаської області за межами населеного пункту.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась до суду за захистом її прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, але відповідачем в оскаржуваному наказі не наведено підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, за яких позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки. Разом з тим, в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення у формі наказу про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідності до поданого клопотання, суд першої інстанції зазначив, що за своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст. 118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями ч. 7 наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 0840/3018/18.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи в суді відповідачем не надано до суду доказів чи письмових пояснень, які б підтверджували, що місце розташування обраної позивачем земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас, на підставі ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу відповідачем вказано службову записку юридичного управління від 14 січня 2019 року № 7/3-19-0.10 у якій зазначено, що документи, подані до Головного управління не відповідають вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, оскільки у поданих на розгляд до Головного управлінь документах відсутні документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Також повідомлено, що відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру бажана до відведення земельна ділянка площею 3,31 та в адміністративних межах Ярославської сільської ради Шполянського району входить до складу земельної ділянки площею 19,6927 га в адмінмежах Ярославської сільської ради Шполянського району, яка сформована та має кадастровий номер :03:003:0056. Тому формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

За висновком службової записки запропоновано розглянути питання щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що неправомірною є відмова відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав інших, ніж передбачено законом.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що відсутність в оскаржуваному позивачем наказі визначених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки свідчить про протиправність зазначеного наказу та правомірність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині скасування даного наказу.

Стосовно посилань відповідача у службовій записці на відсутність у додатках до клопотання документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України до клопотання, крім іншого, додаються документи, що підтверджують досвід роботи заявника у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Під час розгляду справи № 823/286/18 у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року, яке набрало законної сили 06 червня 2019 року, було встановлено, що:

«До вказаного клопотання представником позивача додано: витяг з ДРРПНМ від 01 червня 2017 року індексний номер 88602875, витяг з статуту ФГ «Кобзар Г.В.», нотаріально посвідчене погодження землекористувача ФГ «Кобзар Г.В.» на вилучення частини земельної ділянки, що перебуває у його користуванні на користь заявника, довідку відділу у Шполянському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 30 червня 2017 року № 32-23-0.360-254/114-17, довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) від 30 серпня 2017 року № 285/174-17, паспорт та довідку про присвоєння РНОКПП заявника, довіреність заявника на представника ОСОБА_2 »

Вказані документи були предметом розгляду відповідача під час прийняття наказу від 15 січня 2019 року № 11 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою» здійсненого на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року у справі № 823/286/18.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Серед таких документів у ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України вказано також документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

З матеріалів справи вбачається, що під час подання до відповідача розглядуваного вище клопотання ОСОБА_1 дійсно не було надано відповідачу для розгляду клопотання документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Вказані вище обставини не спростовано позивачем у поданій до суду апеляційній скарзі.

Водночас, вказані обставини не можуть бути підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою, оскільки відповідач не позбавлений можливості витребувати у позивача документи, які визначені ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України для належного розгляду клопотання по суті.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що відповідачем порушено порядок (процедуру) розгляду клопотання позивача, оскільки під час виконання судового рішення у справі № 823/286/18 шляхом прийняття відповідного наказу не витребувано у ОСОБА_1 для належного розгляду її клопотання документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі та за необхідності інші документи, що визначені ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.

Оцінюючи вимогу позивача про зобов`язання відповідача надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 29 листопада 2017 року № 22780/0/5-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення у формі наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи мотивовану відмову в його наданні, з урахуванням висновків суду, але при цьому виходив з помилкових мотивів.

Так, Черкаський окружний адміністративний суд дійшов висновку про неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Проте, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.

Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 813/2273/18 та від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такий спосіб захисту, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що матеріалами справи підтверджується факт наявності у позивача усіх, визначених чинним законодавством документів, які є обов`язковими для прийняття рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема диплому про закінчення Уманського державного аграрного університету серії ЕР №32983336 від 27 вересня 2007 року (а.с. 70).

З урахуванням наведеного вище та враховуючи, що відповідачем порушено порядок (процедуру) розгляду клопотання позивача, висновок суду про неможливість зобов`язання контролюючого органу прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із тим, що такі повноваження належать до дискреційних, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Нормативні приписи, закріплені у ч. 1 ст. 382 КАС України, кореспондуються з положеннями, зокрема, пп. «ґ» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України, згідно яких у резолютивній частині постанови зазначається встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31 липня 2018 року у справі № 235/7638/16-а.

Таким чином, з огляду на ненаведення позивачем аргументів на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і ненадання останнім доказів в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення, судова колегія не вбачає підстав для задоволення даної вимог.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1 п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, виданого у формі наказу від 15 січня 2019 року № 11 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області повторно розглянути клопотання від 29 листопада 2017 року № 22780/0/5-17-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» та прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відповідності до поданого клопотання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов