Справа № 500/1571/19
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/1571/19

10 вересня 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Кавчак О.Я., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , представника відповідача - Дудак І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 25 липня 2018 року №ТР 914/415/АВ/ТД-ФС та стягнення з відповідача в користь позивача незаконно стягнених коштів в розмірі 66 726, 25 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області (далі - відповідач) в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 25 липня 2018 року №ТР 914/415/АВ/ТД-ФС, якою накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі 111690,00 грн на ФОП ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідача незаконно стягнуті кошти в розмірі 66726,25 грн;

- стягнути судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем безпідставно, з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на висновках, викладених в акті інспекційного відвідування, які не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи. Наголошує, що жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність між нею, як роботодавцем, та особою (яка не ідентифікована) трудових відносин в ході проведення перевірки відповідачем зібрано не було. Вважає, що контролюючим органом протиправно винесено оскаржувану постанову, а тому відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності за фактичний допуск працівника до роботи без укладення трудового договору. Наголошує, що відповідачем не встановлено осіб, які є учасниками відеозапису та не зібрані у них пояснення. Також, відповідач не здійснив жодних дій про повідомлення позивача ФОП ОСОБА_1 про час і місце розгляду постанови та прийняття рішення про накладення на неї адміністративного стягнення. Також, позивач зазначила, що в матеріалах та документах надісланих відповідачем відсутня позначка про її повідомлення про розгляд справи щодо вирішення питання про накладення штрафу. Як стверджує позивач, відповідач навпаки перешкоджав отриманню постанови та ускладнював доступ до інформації, оскільки надсилав дані документи за адресою її реєстрації, а не місцем здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, перевірка проводилась на підставі Постанови КМ України за №295, яка Шостим апеляційним судом по справі №826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місце самоврядування в Україні".

Щодо пропуску строку звернення до суду зазначено, що про оскаржувану постанову їй стало відомо 20 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 18.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Відповідач подав 01.08.2019 відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що підставою для проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 є лист Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області від 04.06.2018 №01-695/02-17 та рішення керівника Управління - наказ від 02.07.2018 №444. Вважають, що оскаржувана постанова прийнята правомірно, оскільки за результатами проведення інспекційного відвідування встановлено, що позивач використовує найману працю без укладення трудового договору.

Також, під час інспекційного відвідування було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" виявлено найману працівницю, яка знаходилась за барною стійкою і виконувала функції бармена, що зафіксовано на відео. Проте, ОСОБА_1 повідомила, що з нею в кафе працює ще її донька, на яку оформлена ліцензія на продаж алкоголю і зазначила, що у неї немає оформлених працівників, лише був договір на проходження практики із Кременецьким професійним ліцеєм. Від отримання направлення на проведення інспекційного відвідування відмовилась, як і відмовилась в наданні будь-яких документів стосовно її підприємницької діяльності.

Тобто, як вказує представник відповідача, позивачем допущено порушення статті 24 КЗпП України. За наслідками інспекційного відвідування було складено відповідний акт від 10.07.2018. Крім того, у відзиві зазначено, що два примірника акта та припису відправлено рекомендованим листом з описом вкладень 11.07.2018 на адресу суб`єкта господарювання. Проте, акт інспекційного відвідування у встановлений строк позивач не повернула, про що 02.08.2018 був складений акт про відмову від підпису та направлений суб`єкту господарювання рекомендованим листом.

Також представник відповідача зазначив й про те, що позивача було повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу шляхом направлення на юридичну адресу ФОП ОСОБА_1 .

За наслідками розгляду порушень, зазначених у акті, відповідачем винесено постанову від 25.07.2018, яку також направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У зв`язку з викладеним, представник відповідача вважає, що відповідач діяв у межах та спосіб, визначені законодавством, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо витрат на правничу допомогу зазначено, що дані витрати не підтверджено належним чином, тому слід відмовити у задоволенні даної вимоги.

Позивач подав додаткові пояснення 07.08.2019 (аркуш8 справи 89-90).

Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позов.

Заслухавши сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 44 КАС України визначено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними.

Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Як випливає із позовної заяви позивача, щодо строку звернення до суду, позивач дізналась про порушення своїх прав оскаржуваним рішенням лише 20.05.2019, отримавши у відповідача зазначені документи.

Приписами ч. 1 ст. 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Необхідно вказати, що поновлення процесуальних строків на оскарження рішень є дискреційними повноваженнями суду, а під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний або судовий орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З урахуванням вказаного слід зазначити, що у суду є "свобода розсуду" або дискреційні повноваження суду на поновлення процесуальних строків, адже за таких обставин лише суд вирішує яка причина є поважною і які докази можна приймати до уваги.

З урахуванням викладеного, суд вважає доводи позивача щодо причини пропуску строку звернення до суду через несвоєчасне отримання рішення є поважними, а строк таким, що підлягає поновленню.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд зазначає наступне.

Як випливає із матеріалів справи, що з метою перевірки викладеної у листі Кременецької райдержадміністрації Тернопільської області від 04.06.2018 №01-695/02-17 (аркуш справи 51) на підставі наказу Управління від 02.07.2018 №444 (аркуш справи 53), направлення від 02.07.2018 №4.1/035/240 (аркуш справи 54) було проведено захід державного контролю (інспекційне відвідування) у діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ).

ФОП ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: - АДРЕСА_1 , місце здійснення її діяльності - АДРЕСА_2 (кафе-клуб "ІНФОРМАЦІЯ_1") (аркуш справи 52).

На дату проведення заходу державного контролю у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1, відсутні наймані працівники, повідомлення про прийняття на роботу протягом 2017-2018 років не подавала, що підтверджується наданою інформацією від 13.07.2018 №5789/10/19-00-13-01-30/14181 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області (аркуш справи 68).

Під час спроби проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 у кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1" виявлено найману працівницю, яка знаходилась за барною стійкою, інспектор замовив у дівчини каву. На запитання: "ким вона там працює і чи давно?", дівчина відповіла: "що давно працює офіціантом, барменом".

На запитання інспектора у ОСОБА_1 про те, чи є у неї працівники з якими укладені трудові договори, вона повідомила, що з нею в кафе працює ще її донька, на яку оформлена ліцензія на продаж алкоголю і зазначила, що у неї немає оформлених працівників, лише був договір на проходження практики із Кременецьким професійним ліцеєм.

Від отримання направлення на проведення інспекційного відвідування ОСОБА_1 відмовилась, як і відмовилась в наданні будь-яких документів стосовно її підприємницької діяльності, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні відео VID 20180703 (аркуш справи 79).

Інспектором праці 03.07.2018 складено вимогу про надання/поновлення документів від 03.07.2018 №ТР914/415/ПД, якою зобов`язано позивача у строк до 09.07.2018 надати документи необхідні для проведення інспекційного відвідування, згідно з переліком зазначеним у такій вимозі (аркуш справи 57).

Також, 03.07.2018 інспектором праці оформлений акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ТР914/415/НД/АВ (аркуш справи 55-56), який направлений разом із вимогою про надання документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення (аркуш справи 58-59).

Інспектором праці складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ТР914/415/АВ від 10.07.2018 (аркуш справи 60-64).

В ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що у порушення вимог статті 5, частини 1 статті 21, частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України та Постанову Кабінету Міністрів України №413, ФОП ОСОБА_1 не укладено трудового договору в письмовій формі з найманою працівницею, також до укладення трудового договору із найманою працівницею не подано повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (аркуш справи 62-64).

На підставі акту інспекційного відвідування, заступником начальника Управління Держпраці у Тернопільській області прийнято рішення від 13 липня 2018 року №ТР914/415/АВ/ТД про призначення розгляду справи про накладення штрафу на позивача який відбудеться 25 липня 2018 року о 11:15 год.

Листом від 18.07.2018 №2388/01-05-12.318 позивача повідомлено про час, дату та місце розгляду справи про накладення штрафу за адресою її місця реєстрації (аркуш справи 70).

Заступником начальника Управління Держпраці у Тернопільській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ТР914/415/АВ/ТД-ФС, якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111690,00 грн. (аркуш справи 71-72).

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з ч.4 ст.2 Закону №877-V, заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у ч.4 цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Згідно абз.3 ст.1 Закон № 877-V, заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю була врегульовані «Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (чинного на час проведення інспекційного відвідування, далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

У відповідності до приписів Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340 (далі - Положення №340), Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення №340 передбачено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова про накладення штрафу, винесена на підставі Акту від 10.07.2018, складеного за результатами здійснення відповідачем інспекційного відвідування, проведеного у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295), який визначає процедуру проведення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).

За змістом підпункту 1 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

У відповідності до пунктів 19, 20, 27 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року "Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі", яка ратифікована Законом України №1985-IV від 08 вересня 2004 року (далі - Конвенція №81), Інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою. У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Стаття 16 Конвенції №81 визначає, що Інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 265 Кодексу законів про працю України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). При цьому, такий вид порушення повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки та доведений належними доказами.

Водночас, при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу.

Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

З оскаржуваної постанови вбачається, що 10 липня 2018 року під час інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", було виявлено найману працівницю, яка знаходилася за барною стійкою і виконувала трудові функції бармена.

За результатами проведення інспекційного відвідування, інспекторами праці були встановлені наступні порушення:

- частина перша статті 24 Кодексу законів про працю України - у порушення вимог якої, ФОП ОСОБА_1 не укладено трудового договору в письмовій формі з найманою працівницею.

- частина третя статті 24 Кодексу законів про працю України - у порушення вимог якої, ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівницю без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Так, за визначенням, наведеним у частині першій статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зазначає, що в ході розгляду справи встановлено, що захід державного контролю проведено на підставі листа Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області, в якому повідомлено, що під час чергового виїзду обстеження робочої групи з питань легалізації оплати праці та зайнятості райдержадміністрації 23 травня 2018 року в кафе (диско-клубі) "ІНФОРМАЦІЯ_1" зафіксовано факт використання нелегальної праці, на час обстеження за барною стійкою знаходилась ОСОБА_4 з якою не оформлено трудового договору, просили здійснити перевірку дотримання законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 (аркуш справи 51).

Суд зауважує, що в акті інспекційного відвідування не зазначено, з ким саме позивачем не укладено трудовий договір, хто саме допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, які саме функції і хто їх виконував у кафе позивача. Тобто не встановлено особу, найману працю якої використовувала ФОП " ОСОБА_5 ".

Суд зазначає, що контролюючим органом не надано суду доказів, які б підтверджували встановлені в акті порушення, натомість зазначені відповідачем порушення базуються виключно на припущенях.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено, порушення позивачем ст. 24 КЗпП України, а саме: факту допуску до роботи особи без укладення трудового договору.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу №ТР914/415/АВ/ТД-ФС від 25 липня 2018 року, не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на його користь незаконно стягнутих коштів в розмірі 66726,25 грн, суд зазначає наступне.

На думку суду, для повернення помилково стягнутих коштів позивач має скористатися загальним способом, передбаченим законодавством для повернення з бюджету помилково або надміру перерахованих коштів, згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.13 р. №787.

Згідно з пунктом 2 Порядку він визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії.

Штраф є доходом бюджету, відповідно, на нього поширюється дія Порядку.

Згідно пункту 5 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Відповідно, для стягнення позивачем помилково сплачених коштів відповідач має звернутися з відповідним поданням до органів Державної казначейської служби України, а позивач має ініціювати вказане питання шляхом подання відповідного звернення, зміст якого не допускає двозначностей щодо процедури, за допомогою якої позивач ініціює повернення йому коштів.

Приймаючи рішення у справі, суд в даному випадку не вважає за можливе виходити за межі позовних вимог в порядку статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки дотримання відповідачем процедури, передбаченої Порядком, не було предметом судового розгляду і не досліджувалося під час розгляду справи, тому дана вимога не підлягає до задоволення.

Разом з тим, суд зауважує, що скасування Порядку №295 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес лігал Сервіс Груп», фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявлюся самостійних вимог на предмет спору: Державна служба України з питань праці, Державна регуляторна служба України, не свідчить про протиправність перевірки позивача, оскільки станом на час проведення такої перевірки Порядок №295 був чинним.

Аналізуючи наведені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови управління Держпраці в Тернопільській областівід 25.07.2018 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до справи були надані копії Договору від 20.05.2019 про надання правової допомоги, та попередній розрахунок суми судових витра на суму 15000,00 грн.

Розглянувши вказані документи, суд приходить висновку, що заява про повернення судових витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На виконання вимог ст. 134 КАС України надано попередній розрахунок суми судових витрат, в якому повторюються надані послуги, а саме зазначено підготовка до складання позовної заяви та складання позову.

Крім того, Позивачем не надано жодного акту приймання-передачі наданих послуг чи акту виконаних робіт, складеного між Виконавцем та Замовником.

Конкретизація витрат на правничу допомогу, що наведена представником позивача в позовній заяві не може слугувати належним та допустимим доказом понесених витрат на правничу допомогу, оскільки не відповідає вимогами ч.3 ст.134 КАС.

Таким чином, оскільки витрати позивача не підтверджені, у суду відсутні підстави включати до судових витрат по справі витрати відповідача на послуги адвоката як такі, що не підтверджені належними фінансовими документами.

Отже, враховуючи викладене, суд прийшов до переконання, про відмову в задоволенні вимоги щодо повернення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, враховуючи те, що суд прийшов до переконання про задоволення позову частково, тому підлягає до задоволення вимога позивача, щодо стягнення понесених судових витрат на оплату судового збору.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про стягнення в користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Тернопільській області судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1116, 90 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці в Тернопільській області № №ТР 914/415/АВ/ТД-ФС від 25 липня 2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111 690 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути в користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Тернопільській області судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1116, 90 грн.

Реквізити сторін:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 : АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

відповідач - Управління Держпраці в Тернопільській області: 46006, м.Тернопіль, вул. Шпитальна, 7, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Осташ А.В.

копія вірна

Суддя Осташ А.В.