Справа № 440/967/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 р.Справа № 440/967/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 02.05.19 року по справі № 440/967/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу від 26.11.2018 №Ф-4268-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15 819,54 грн.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що вказує на обставини порушення його прав через безпідставну, як на його думку, вимогу відповідача сплатити борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ), обов`язок зі сплати якого на позивача не поширюється. Наголошував, що підприємницька діяльність ним не здійснювалася з моменту реєстрації, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (надалі - Реєстр), відповідно до якого за критерієм пошуку по реєстраційному номеру його облікової картки платника податків записів не знайдено. Вказував, що звертався у 2000 році із заявою про зняття з реєстрації до ДПІ у м. Полтаві, у зв`язку з чим вважав свою підприємницьку діяльність припиненою.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 26.11.2018 №Ф-4268-50 про сплату боргу (недоїмки).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач зазначає, що ГУ ДФС у Полтавській області 26.11.2018 сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2018 № Ф-4268-50 у розмірі 15819,54 грн, яка 03.12.2018 направлена рекомендованим листом з повідомлення про вручення та вручена 05.12.2018.

Відповідно до Наказу Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 за № 1562/20300, підставою для зняття з обліку платників податків в органах державної податкової служби є повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою або повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за судовим рішенням щодо визнання фізичної особи - підприємця банкрутом чи за судовим рішенням, що не пов`язано з банкрутством фізичної особи - підприємця, а також відомості відповідної реєстраційної картки є підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному органі державної податкової служби.

Такі відомості до ДПІ у м. Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області від реєстраційної служби не надходили.

На думку відповідача, судом першої інстанції невраховано той факт, що Міністерством юстиції України прийнято наказ від 16.06.2014 № 935/5 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 575/5», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 лютого 2014 року за№ 277/25054, який набрав чинності з 01.07.2014.

Зазначений наказ спрямований на приведення нормативно-правових актів Міністерства юстиції України у відповідність із Законом України від 25.03.2014 № 1155-УІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» шляхом визнання таким, що втратив чинність наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 575/5 «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення Інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців».

25.03.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України № 1155-УІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру», яким скасовано функціонування тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, утворених з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року.

Відповідно до зазначеного Закону усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їх виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Крім того, наголошуємо, що витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань може слугувати лише доказом того, що особа не перереєструвалася у відповідності з нормами вищезазначеного закону.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій серед іншого зазначено, що на думку позивача доводи відповідача суперечать нормам діючого законодавства України, які регулюють порядок сплати єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ), зокрема, обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб підприємців з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України від 15.05.2003 року №755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Про факт відсутності державної реєстрації позивача як фізичної особи підприємця було відомо відповідача, якому було надано для ознайомлення копію витягу з Єдиного державного реєстру та копію листа № 033-21/261-19 від 18.04.2019 р. ГУ статистики у Полтавській області в якій теж зазначено про відсутність позивача по облікам даної державної установи як суб`єкта підприємницької діяльності.

Тобто, обов`язки платників єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ ) виникають з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Позивач вказує, що у 1997 році був зареєстрований Шевченківською (на той час Октябрською) районною у м. Полтаві раді як приватний підприємець. З моменту даної реєстрації він не здійснював фактично будь-яку підприємницьку діяльність, тобто, не отримував прибутку. Позивачем було зареєстровано книгу обліку доходів і витрат підприємця, в якій не зазначено надходження будь-яких прибуткових коштів від підприємницької діяльності. Позивач належним чином складав та надавав до податкових органів відповідні податкові звіти, в яких зазначено про відсутність прибутку від підприємницької діяльності.

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач фактично не здійснював свою підприємницьку діяльність, навіть не отримав печатку або штам в органах МВС України, не відкривав рахунок в банку, він вирішив знятися із реєстрації як приватний підприємець. З цієї метою він звернувся у 2000 році із відповідною заявою до державних органів, в тому числі і до ДПІ в м. Полтаві, надавши відповідну - довідку МВСУ про те, що не отримував печатку та штам. Інспектором ДПІ мені було зазначено про те, що він знятий з обліку як приватний підприємець.

Повністю довіряючи вищезазначеному представнику державного органу, позивач був впевнений у тому, що його знято з обліку як приватного підприємця, та в нього відсутні будь-які податкові борги. З 2000 року позивач не отримував від податкових органів будь-яких повідомлень про надання податкової звітності та вимоги про сплату податкових зобов`язань. За 19 років податковими органами не було проведено жодної перевірки підприємницької діяльності позивача, та він ніколи не подавав будь-якої податкової звітності. Книга обліку доходів і витрат підприємця мною була зареєстрована тільки у 1997 році і з 2000 року позивачем вже не велася, та він ніколи не реєстрував в податкових органах нової книги обліків і витрат підприємця.

Також позивач вказує у відзиві, що ніколи не реєструвався як приватний підприємець та не здійснював будь-яку комерційну діяльність та не отримував будь-яких матеріальних прибутків, крім офіційної заробітної плати.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач у 1997 році був зареєстрований Шевченківською (на той час Октябрською) районною у м. Полтаві радою як приватний підприємець. Проте з моменту реєстрації позивач фактично не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував прибутку, тому у 2000 році він звернувся з відповідною заявою до державних органів, в тому числі і до ДПІ у м. Полтаві, надавши відповідну довідку МВС України про те, що не отримував печатку і штамп. Інспектором ДПІ ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він знятий з обліку як приватний підприємець.

Незважаючи на факт припинення позивачем підприємницької діяльності у 2000 році, ГУ ДФС у Полтавській області була сформована та направлена на адресу ОСОБА_1 податкова вимога №Ф-4268-50 від 26.11.2018 про сплату заборгованості з ЄСВ в сумі 15 819,54 грн (а.с. 8).

У зв`язку з цим позивач в усному порядку звернувся за роз`ясненням причин виникнення даної заборгованості до працівників ДПІ у м. Полтаві, які обіцяли розібратися у даному питанні.

Проте, 12.03.2019 на адресу позивача надійшла постанова Шевченківського ВДВС від 06.02.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДФС у Полтавській області суми коштів у розмірі 15 819,54 грн.

На чергове звернення позивача до ДПІ у м. Полтаві працівники пояснили, що спірна заборгованість виникла за 2017-2018 роки по сплаті ЄСВ.

Не погоджуючись з нарахованою заборгованістю, позивач звернувся до суду за оскарженням податкової вимоги №Ф-4268-50 від 26.11.2018.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не охоплюється колом платників єдиного внеску, наведеним у статті 4 Закону №2464 та відповідно ця особа не несе обов`язку, передбаченого абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону №2464, щодо сплати внеску.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок обчислення і сплати єдиного соціального внеску встановлено положеннями Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VІ (далі - Закон № 2464-VІ).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15.05.2003 № 755-IV (далі - Закон №755).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №755 дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (частина 3 статті 46 Закону №755-IV, в редакції 2012 року).

Отже, з огляду зазначені норми Закону, припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця внаслідок внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

З 01.10.2013 функції адміністрування єдиного соціального внеску передані від Пенсійного фонду України до Міністерства доходів і зборів України, яке перетворено шляхом реорганізації у ДФС України (постанова КМУ від 21.05.2014 №160 "Про утворення Державної фіскальної служби").

Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2017 - 3200 грн.

Частиною п`ятою статті 8 Закону №2464 для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

З прийняттям Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" були внесені зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2018, зокрема щодо строків сплати зобов`язань платниками єдиного внеску.

Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Платники нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

З 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464 категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац третій частини восьмої статті 9 Закону №2464).

Законом України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 - 3 723 грн.

Відповідно, щоквартальний платіж для кола платників, визначених абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону №2464, у 2017 році становив 2 112,00 грн (3200 х 3 х 22%), у 2018 році - 2457,18 грн (3723 х 3 х 22%).

Статтею 6 Закону №2464 визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пунктів 6, 7 статті 13 Закону №2464 та розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Статтею 25 цього ж Закону визначено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом було нараховано ФОП ОСОБА_1 недоїмку зі сплати ЄСВ у розмірі 15 819,54 грн, оформлену вимогою №Ф-4268-50 від 26.11.2018 (а.с. 8).

До вимоги увійшли: розрахункова сума єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448 грн; єдиний внесок за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; єдиний внесок за ІІ квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн; єдиний внесок за І квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн.

З відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що позивач фактично припинив підприємницьку діяльність ще у 2000 році, позаяк відповідач, не спростовуючи дану обставину належними доказами, продовжує нараховувати єдиний внесок.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 (в редакції чинній станом на момент формування спірної податкової вимоги) державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 7, 8 статті 4 вказаного Закону, державна реєстрація базується, крім іншого, на таких основних принципах: обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; державної реєстрації за заявницьким принципом; об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Державний реєстратор у день державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця у порядку, визначеному статтями 47-50 цього Закону, зобов`язаний надіслати відповідним органам статистики, державної податкової служби. Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем та відомості реєстраційної картки про проведення державної реєстрації припинення фізичної особи-підприємця (ст. 51 вищезазначеного Закону).

Аналізуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що статус суб`єкта підприємницької діяльності напряму пов`язаний з обставинами державної реєстрації такого статусу та наявністю відповідного запису в Реєстрі.

Проте, з матеріалів справи, зокрема з листа Головного управління статистики у Полтавській області від 18.04.2019 №03.3-21/261-19, наданого ОСОБА_1 на його запит, вбачається, що в ЄДРПОУ станом на 18.04.2019 по Полтавській області не значаться суб`єкти, у яких ОСОБА_1 перебував би у статусі керівника. Також зазначено, що база даних ЄДРПОУ не містить відомостей щодо засновників суб`єктів (а.с. 41).

Також, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 15.03.2019 за №24366414 встановлено відсутність записів за результатами пошуку за реєстраційним номером облікової картки платника податків позивача (а.с. 9).

Колегія суддів, не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача, щодо перебування ОСОБА_1 на податковому обліку в інформаційних системах органів фіскальної служби, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази щодо наявності у ОСОБА_1 статусу суб`єкта підприємницької діяльності, у зв`язку з чим така особа не охоплюється колом платників єдиного внеску, наведеним у статті 4 Закону №2464 та відповідно ця особа не несе обов`язку, передбаченого абзацом третім частини восьмої статті 9 Закону №2464, щодо сплати внеску.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірна вимогу ГУ ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф4268-50 від 26.11.2018 є протиправною та підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року по справі № 440/967/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року по справі № 440/967/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 16.09.2019 року