Справа № 826/322/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 вересня 2019 року 14:52 № 826/322/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуюча суддя Кузьменко А.І., судді Добрівська Н.А., Маруліна Л.О., за участю секретаря судових засідань Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного агентства лісових ресурсів України

про поновлення на роботі, стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу,-

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2 ,

від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного агентства лісових ресурсів України (далі - відповідач) про поновлення на роботі та стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що заяву про звільнення її з посади начальника економічного управління у Державному агентстві лісових ресурсів вона написала під тиском та без зазначення дати написання такої заяви. В подальшому таку заяву відкликала, проте відповідачем прийнято наказ від 10 березня 2016 року №77-к про звільнення її з займаної посади. Додатково позивач зазначає, що на час прийняття наказу від 10 березня 2016 року №77-к вона перебувала на стаціонарному лікування, що підтверджується листком непрацездатності від 23 лютого 2016 року серії АГЧ №626506. Вказане, на думку позивача, свідчить про протиправність її звільнення та наявність підстав для поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Державного агентства лісових ресурсів України у запереченнях на позов вказує, що звільнення позивача відбулось на підставі поданої нею заяви та погоджено з Міністерством аграрної політики та продовольства України. Отже, наказ від 10 березня 2016 року №77-к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за власним бажанням прийнято відповідно но норм Кодексу законів про працю України. Додатково представник відповідача вказує, що перебування на лікарняному не є перешкодою для звільнення за ініціативою працівника.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею у адміністративній справі № 826/322/17 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи №826/322/17: головуюча судді Кузьменко А.І., судді Добрівська Н.А., Маруліна Л.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2019 року повторно витребувано від Державного агентства лісових ресурсів України належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 , довідку-розрахунок середньомісячної заробітної плати (із визначенням середньоденної заробітної плати) ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову. Відповідач явку представника не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 10 березня 2016 року №77-к «Про звільнення з посади ОСОБА_1 » ОСОБА_1 начальника Економічного управління звільнено з 10 березня 2016 року із займаної посади за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, що наказ Державного агентства лісових ресурсів України від 10 березня 2016 року №77-к прийнято на підставі заяви ОСОБА_1 та листа-погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 березня 2016 року №37-25-4-13/3397.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Так, позивач у позовній заяві вказує, що вона написала заяву про звільнення під тиском.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, частиною 1 статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів тиску на неї. З матеріалів позову вбачається, що позивачка до правоохоронних органів з приводу тиску на неї не зверталася та скарги на дії працівників Державного агентства лісових ресурсів України щодо тиску на неї не подавала.

З огляду на викладене, суд вважає доводи позивача щодо тиску на неї необґрунтованими та недоведеними.

Щодо доводів позивача, що її заява про звільнення з 10 березня 2016 року не містить дати написання такої заяви, суд зазначає, що з огляду на те, що факт написання заяви про звільнення не заперечується позивачкою, отже відсутність дати на її заяві не свідчить про протиправність дій відповідача щодо звільнення позивачки на підставі такої заяви.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина 4 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Суд зауважує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження направлення до Державного агентства лісових ресурсів України заяви про відкликання заяви про звільнення.

Так, позивач вказує, що нею було надіслано поштовим відправленням на адресу Державного агентства лісових ресурсів України заяву про відкликання заяви про звільнення.

Так, на підтвердження направлення на адресу Державного агентства лісових ресурсів України заяви про відкликання заяви про звільнення позивачем надано суду копію листа Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 25 липня 2016 року №33-5-П1124, яким позивача повідомлено, що рекомендований лист №728 від 02 березня 2016 року адресований на адресу Державного агентства лісових ресурсів України доставлений адресату 04 березня 2016 року та отриманий уповноваженою особою 09 березня 2016 року.

Проте, матеріали справи не містять доказів, що рекомендований лист №728 від 02 березня 2016 року містив заяву позивача про відкликання заяви про звільнення.

Позивачем долучено до позову ксерокопію опису вкладення до поштового відправлення, направленого на адресу Державного агентства лісових ресурсів України, проте таке вкладення містить інший номер рекомендованого листа 340 та дату відправлення 14 квітня 2016 року.

З огляду на викладене та враховуючи положення частини 1 статті 75 та частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу відкликання своєї заяви про звільнення.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Згідно з підпунктом 3 частини 10 Положенням про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 року №1119, Міністр погоджує призначення на посаду і звільнення з посади керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів апарату центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр.

Судом встановлено, що відповідно до названих вище норм Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №521, та Положенням про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2015 року №1119, відповідач 02 березня 2016 року звернувся до Міністра аграрної політики та продовольства України з листом №10-27/1188-16 щодо погодження звільнення ОСОБА_1 , до якого було додано копію заяви ОСОБА_1

10 березня 2016 року Міністерством аграрної політики та продовольства України погоджено звільнення ОСОБА_1 .

Щодо доводів позивачки, що станом на 10 березня 2016 року вона перебувала на стаціонарному лікування, що підтверджується листком непрацездатності від 23 лютого 2016 року серії АГЧ №626506, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності) з ініціативи роботодавця.

Натомість, у статті 38 Кодексу законів про працю України, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна до тієї, що міститься у статті 40 Кодексу законів про працю України. З огляду на викладене, звільнення працівника за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності не суперечить нормам Кодексу законів про працю. України

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що порушень чинного трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивачки з роботи не допущено, звільнення відбулося за власним бажанням позивачки, на підставі поданої нею заяви, а відтак відсутні підстави для скасування наказу від 10 березня 2016 року №77-к та, як наслідок, поновлення позивачки на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість свого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вкладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуюча суддя А.І. Кузьменко

Судді Н.А. Добрівська

Л.О. Маруліна

Повний текст рішення виготовлено 12 вересня 2019 року