Справа № 640/7582/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2019 року № 640/7582/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центральної виборчої комісії України

про визнання протиправною та скасування постанови від 20.04.2019 №847

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернувся ОСОБА_2 (далі також - позивач, ОСОБА_2 ) з позовом до Центральної виборчої комісії України (далі також - відповідач, Комісія), в якому просив визнати протиправним і скасувати постанову Центральної виборчої комісії України від 20.04.2019 №219.

Ухвалою суду від 03.05.2019 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Центральною виборчою комісією України при прийнятті постанови від 20.04.2019 №219 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 30 червня 2019 року» Конституції України та законів України «Про Центральну виборчу комісію», «Про статус народного депутата України», «Про вибори народних депутатів України», «Про добровільне об`єднання територіальних громад», «Про місцеві вибори», оскільки повноваження щодо призначення місцевих виборів та голів місцевих рад належить до виключних повноважень Верховної Ради України. Прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, на думку позивача, призвело до порушення його права як народного депутата України на участь в прийнятті рішення на пленарному засіданні Верховної Ради України про призначення виборів депутатів сільських, селищних, міських рад та відповідних голів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити в її задоволенні з огляду на необґрунтованість, стверджуючи про відповідність оскаржуваного рішення Центральної виборчої комісії України приписам Конституції України та законів України «Про Центральну виборчу комісію», «Про місцеві вибори», «Про добровільне об`єднання територіальних громад», Порядку призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від сільських, селищних територіальних громад, що добровільно приєдналися до сільських, селищних об`єднаних територіальних громад, затвердженого постановою Центральної виборчої комісії від 29.11.2018 №235, оскільки вирішення питання про призначення додаткових виборів належить до повноважень Центральної виборчої комісії України, а не Верховної Ради України. Відповідно до оскаржуваної постанови додаткові вибори призначено в установленому порядку, а саме на підставі звернень Вінницької, Житомирської, Запорізької, Кіровоградської, Луганської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської та Чернігівської обласних державних адміністрацій з доданими до них документами щодо прийняття рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад від територіальних громад, що приєдналися до відповідних об`єднаних територіальних громад.

У додатковому поясненні відповідач також просив відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що 30.06.2019 додаткові вибори відповідно до оскаржуваної постанови уже відбулися та до Центральної виборчої комісії України надійшла інформація про їх результати, що свідчить про реалізацію оскаржуваного акта.

Суд на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Постановою Центральної виборчої комісії України від 20.04.2019 №847 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 30 червня 2019 року», зокрема:

- призначено на неділю, 30 червня 2019 року, додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад за переліками згідно з додатками 1-13;

- оголошено з 11 травня 2019 року початок виборчого процесу додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад, призначених пунктом 1 цієї постанови.

Відповідно до додатків 1-13 оскаржуваної постанови додаткові вибори призначені у Вінницькій, Житомирській, Запорізькій, Кіровоградській, Луганській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Харківській, Херсонській, Хмельницькій, Черкаській та Чернігівській областях.

Не погоджуючись із такою постановою, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Порядок утворення, правовий статус, основні засади організації діяльності Центральної виборчої комісії як постійно діючого колегіального державного органу, до компетенції якого належить забезпечення організації підготовки та проведення виборів і референдумів в Україні, забезпечення реалізації та захисту конституційних виборчих прав громадян України і прав на участь у референдумах, суверенного права Українського народу на виявлення своєї волі визначено Законом України «Про Центральну виборчу комісію».

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону Центральна виборча комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Комісія відповідно до своїх повноважень забезпечує дотримання передбачених Конституцією України та законами України принципів і засад виборчого і референдумного процесів, реалізацію виборчих прав громадян України та права на участь у референдумі, однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України.

Частиною першою статті 11 Закону України «Про центральну виборчу комісію» визначено, що основною організаційною формою діяльності Комісії є її засідання. На засіданні Комісії може бути розглянуто будь-яке питання, яке відповідно до цього та інших законів України належить до повноважень Комісії.

Згідно з частиною першою статті 12 зазначеного Закону за результатами розгляду та обговорення на засіданні Комісії питання порядку денного Комісія ухвалює рішення у формі постанови.

Пунктом 2 частини другої статті 16 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» встановлено, що Комісія за результатами узагальнення практики застосування законодавства України про вибори і референдуми та практики проведення виборів і референдумів в Україні, а також у разі необхідності може за власною ініціативою розглянути та прийняти у встановленому цим Законом порядку рішення стосовно організації підготовки та проведення виборів і референдумів.

Основні засади, організація і порядок проведення виборів депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, міських, районних у містах, сільських, селищних рад, сільських, селищних, міських голів та старост визначаються Законом України «Про місцеві вибори».

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про місцеві вибори» Стаття місцеві вибори можуть бути черговими, позачерговими, повторними, проміжними, додатковими або першими.

Повноваження Центральної виборчої комісії щодо організації, підготовки і проведення виборів депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад, сільських, селищних, міських голів визначено статтею 21 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» та статтею 24 Закону України «Про місцеві вибори».

Так, пунктами 1та 1-2 частини першої статті 24 Закону України «Про місцеві вибори» визначено, що Центральна виборча комісія, крім повноважень, передбачених Законом України «Про Центральну виборчу комісію»:

- здійснює контроль за додержанням та однаковим застосуванням законодавства про місцеві вибори на всій території України;

- призначає додаткові вибори до сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади депутатів від територіальної громади, що приєдналася у порядку, визначеному Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

За змістом частини шостої статті 14 Закону України «Про місцеві вибори» на Центральну виборчу комісію покладено обов`язок призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади в порядку, визначеному Законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад», призначаються Центральною виборчою комісією в порядку, визначеному законом.

Зокрема, частиною восьмою статті 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» передбачено, що у разі прийняття сільською, селищною радою рішення про приєднання до об`єднаної територіальної громади голова сільської, селищної об`єднаної територіальної громади звертається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної державної адміністрації з пропозицією звернутися до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася, в установленому порядку.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішення про добровільне приєднання до об`єднаної територіальної громади у разі його відповідності висновку, передбаченому частиною п`ятою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від територіальної громади, що приєдналася (частина дев`ята статті 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад»).

Викладені вище законодавчі положення знайшли своє відображення також в Порядку призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від сільських, селищних територіальних громад, що добровільно приєдналися до сільських, селищних об`єднаних територіальних громад, затвердженому постановою Центральної виборчої комісії від 29.11.2018 №235 (далі - Порядок №235).

Отже, зазначеними вище законодавчими положеннями визначено повноваження Центральної виборчої комісії України щодо призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від сільських, селищних територіальних громад, що добровільно приєдналися до сільських, селищних об`єднаних територіальних громад, що спростовує доводи позивача про відсутність у відповідача указаних повноважень, тоді як до повноважень Верховної Ради України відповідно до статті 85 Конституції України віднесено лише призначення чергових та позачергових виборів до органів місцевого самоврядування.

Як зазначено в пунктах першому-третьому Порядку №235, відповідно до частини четвертої статті 15 Закону Центральна виборча комісія призначає додаткові вибори депутатів не пізніше ніж за сімдесят днів до дня виборів, а виборчий процес таких виборів розпочинається за п`ятдесят днів до дня додаткових виборів депутатів. За змістом частини шостої вказаної статті Закону додаткові вибори депутатів призначаються на неділю.

З урахуванням зазначених положень Закону за зверненнями, які відповідають вимогам Конституції України, законів України, цьому Порядку, а також з огляду на те, що вирішення питання щодо призначення додаткових виборів депутатів на певну дату належить до виключних повноважень Центральної виборчої комісії, Комісія за наявності відповідних бюджетних асигнувань для організації підготовки та проведення місцевих виборів призначає додаткові вибори депутатів не пізніше ніж за сімдесят днів до дня таких виборів, як правило, на останню неділю квітня, останню неділю жовтня, будь-яку неділю грудня, крім останньої. Як виняток додаткові вибори депутатів можуть бути призначені на іншу дату.

Згідно з частиною дев`ятою статті 8-2 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» додаткові вибори депутатів призначаються Центральною виборчою комісією за відповідними зверненнями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій щодо призначення додаткових виборів депутатів.

Звернення вноситься до Центральної виборчої комісії за встановленою нею формою (додаток 2).

Відповідно до пунктів 5 та 6 Порядку №235 звернення з доданими до нього документами вноситься до Центральної виборчої комісії (надсилається поштовим зв`язком, спецзв`язком, фельдзв`язком або передається уповноваженою особою) разом із супровідним листом щодо призначення додаткових виборів депутатів, який підписується тією самою особою, яка підписала звернення.

У разі прийняття рішення про призначення додаткових виборів депутатів цим самим рішенням Центральна виборча комісія оголошує про початок виборчого процесу таких виборів. Рішення Центральної виборчої комісії про призначення та оголошення виборчого процесу додаткових виборів депутатів не пізніше наступного дня після дня його прийняття оприлюднюється відповідно в загальнодержавних засобах масової інформації чи в інший визначений Комісією спосіб.

Таким чином, Порядком №235 предбачено виключний перелік підстав для прийняття Центральною виборчою комісією рішення про відмову у призначенні перших місцевих виборів.

Згідно з пунктом 7 Порядку №235 Центральна виборча комісія встановлює відсутність правових підстав для призначення додаткових місцевих виборів та у зв`язку із цим приймає рішення про повернення звернення разом з усіма документами Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласній державній адміністрації у разі:

- оформлення звернення з порушеннями вимог Конституції України, законів України та цього Порядку;

- оформлення додатків до звернення всупереч вимогам пункту 5 цього Порядку, або неподання таких додатків;

- а також у разі призначення та/або оголошення про початок виборчого процесу чергових, позачергових, повторних чи проміжних виборів депутатів сільської, селищної, міської ради територіальної громади, що увійшла до складу об`єднаної територіальної громади, або чергових, позачергових чи повторних виборів відповідного сільського, селищного, міського голови, або будь-яких місцевих виборів, що організовуються та проводяться хоча б на одній із виборчих дільниць, на якій організовуватимуться та проводитимуться додаткові вибори депутатів.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, підставою для її прийняття стало надходження до відповідача звернень від Вінницької, Житомирської, Запорізької, Кіровоградської, Луганської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської та Чернігівської обласних державних адміністрацій призначення додаткових виборів депутатів відповідних місцевих рад, що приєдналися до відповідних об`єднаних територіальних громад, з доданими до них відповідними документами.

За результатами розгляду вказаних звернень Комісія встановила їх відповідність вимогам Конституції України, законів України та Порядку №235.

Таким чином, на момент прийняття оскаржуваної постанови відповідачем не виявлено обставин для відмови у призначенні додаткових виборів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про прийняття Центральною виборчою комісією України оскаржуваної постанови на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно аргументів позивача про протиправність оскаржуваної постанови у зв`язку з відсутністю в нормах Конституції України понять «об`єднані територіальні громади» та «сільські, селищні, міські ради об`єднаних територіальних громад» доцільно зауважити наступне.

Частиною першою статті 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У Рішенні Конституційного Суду від 18.06.2002 №12-рп/2002) у справі за конституційним поданням 45 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 140 Конституції України (справа про об`єднання територіальних громад) визначено, що положення частини першої статті 140 Конституції України визначили місцеве самоврядування як право територіальної громади - первинного суб`єкта місцевого самоврядування, основного носія його функцій і повноважень - вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України та дали визначення територіальної громади як жителів села, селища, міста чи добровільного об`єднання жителів кількох сіл у сільську громаду, а не встановили порядку об`єднання або роз`єднання самих територіальних громад.

Установивши в статтях 140, 141, 142, 143, 144, 145 Конституції України основні засади функціонування місцевого самоврядування, його органів, матеріальну і фінансову основу тощо, Конституція України решту питань організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності його органів віднесла до визначення законом (стаття 146 Конституції України). Тим самим на конституційному рівні передбачено створення правових умов для подальшого законодавчого врегулювання суспільних відносин у сфері місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України виходив з того, що вирішення порушених у конституційному поданні питань щодо об`єднання або роз`єднання територіальних громад, які положеннями Конституції України не визначені, має здійснюватися у порядку, встановленому законом.

Питання об`єднання або роз`єднання територіальних громад, виходячи з визначеного положеннями частини першої статті 140 Конституції України поняття «територіальна громада», має вирішуватися з урахуванням відповідного волевиявлення членів цих територіальних громад, яке здійснюється згідно з законом. Зважаючи на викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що питання організації місцевого самоврядування, які не врегульовані Конституцією України, у тому числі умови та порядок об`єднання або роз`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, мають визначатися законом (стаття 146 Конституції України).

Відповідно статті 146 Конституції України, інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.

Статтею 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об`єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Територіальні громади села, селища, міста, що добровільно об`єдналися в одну територіальну громаду, можуть вийти із складу об`єднаної територіальної громади в порядку, визначеному законом.

Відносини, що виникають у процесі добровільного об`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об`єднаних територіальних громад визначає Закон України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Таким чином, право на об`єднання територіальних громад визначено законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Водночас суд також критично сприймає доводи позивача про те, що об`єднання територіальних громад без проведення місцевих референдумів є нелегітимним, оскільки відбулися всупереч вимогам статті 5 Європейської хартії місцевого самоврядування та частині другій статті 6 Закону України «По всеукраїнський та місцеві референдуми», а тому повинні були бути залишені відповідачем без розгляду. Наведене обґрунтовується судом таким.

Статтею 1 Європейської Хартії місцевого самоврядування передбачено, що місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання та управління суттєвою часткою публічних справ, під власну відповідальність, в інтересах місцевого населення. Це право здійснюється радами або зборами, члени яких вільно обираються таємним голосуванням на основі прямого, рівного, загального виборчого права і які можуть мати підзвітні їм виконавчі органи. Це положення жодним чином не заважає використанню зборів громадян, референдумів чи будь-якої іншої форми прямої участі громадян, якщо це дозволяється законом.

При цьому зміни територіальних кордонів органів місцевого самоврядування не можуть здійснюватися без попереднього з`ясування думки відповідних місцевих громад, можливо шляхом проведення референдуму, якщо це дозволяється законом (стаття 5 Європейської Хартії місцевого самоврядування).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об`єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Згідно зі статтею 7 вищевказаного Закону місцевий референдум є формою вирішення територіальною громадою питань місцевого значення шляхом прямого волевиявлення. Предметом місцевого референдуму може бути будь-яке питання, віднесене Конституцією України, зазначеним та іншими законами до відання місцевого самоврядування. Порядок призначення та проведення місцевого референдуму, а також перелік питань, що вирішуються виключно референдумом, визначаються законом про референдуми.

Пунктом 20 частини першої статті 92 Конституції України визначено, що організація і порядок проведення виборів і референдумів визначаються виключно законами України.

Організація і порядок проведення всеукраїнського та місцевих референдумів до 28.11.2012 визначалася Законом України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 03.07.1991 №1286-ХІІ, який втратив чинність згідно з пунктом 4 розділу ХІІІ Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 №5475-VI.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.04.2018 у справі № 4-р за конституційним поданням 57 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про всеукраїнський референдум» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 №5475-VI зі змінами.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) від 30.09.2010 №20-рп/2010, Конституційний Суд України виходив з того, що визнання неконституційним Закону №2222 у зв`язку з порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені Законом № 2222. Це забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Аналогічну техніку з відновлення попередньої редакції нормативно-правового акта застосував Конституційний Суд України у Рішенні від 07.07.2009 № 17-рп/2009 (справа за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо повноважень Конституційного Суду України, особливостей провадження у справах за конституційними зверненнями та недопущення зловживань правом на конституційне подання», частин першої, другої статті 6, частин третьої, четвертої статті 44, пункту 3 частини першої, частини другої статті 45, частини другої статті 71, частини третьої статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини шостої статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (справа про конституційно встановлену процедуру набрання чинності законом), у результаті чого відновив свою дію у попередній редакції Закон України «Про Конституційний Суд України».

Виходячи з аналізу практики Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 26.04.2018 №4-р/2018 втратив чинність Закон України «Про всеукраїнський референдум» з дати оприлюднення якого визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про всеукраїнський та місцеві референдуми".

Відтак, відновлено дію Закону України від 03.07.1991 № 1286-XII «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», частиною другою статті 6 якого встановлено, що виключно місцевими референдумами у відповідних адміністративно-територіальних одиницях вирішуються питання про найменування або перейменування сільрад, селищ, міст, районів, областей; питання про об`єднання в одну однойменних адміністративно-територіальних одиниць, які мають спільний адміністративний центр; питання про зміну базового рівня місцевого самоврядування у сільських районах; питання про реорганізацію або ліквідацію комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами.

Водночас відносини, що виникають у процесі добровільного об`єднання територіальних громад сіл, селищ, міст урегульовано законом України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Отже, має місцеве неоднакове правове регулювання правовідносин, що стосуються окремих питань функціонування місцевого самоврядування в Україні.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Разом з тим, у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з одного й того ж питання. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржувану постанову від 20.04.2019 №847 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 30 червня 2019 року» Центральною виборчою комісією України прийнято відповідності до положень законів України «Про місцеві вибори» та «Про добровільне об`єднання територіальних громад», прийнятих у 2015 році, то положення Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 03.07.1991 №1286-ХІІ не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що зумовлює необхідність відмовити у їх задоволенні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати, згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних ОСОБА_1 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови Центральної виборчої комісії від 27.04.2018 № 847 «Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 30 червня 2019 року» відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур