Справа № 320/285/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/285/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Пилипенко О.Є.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Телявського А.М. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 30.06.2017 ВП № 19208366 про стягнення із позивача 841710,97 грн. виконавчого збору.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.05.2010 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Башкірцевої Т.О. відкрито виконавче провадження № 19208366 примусового виконання виконавчого листа № 2-2354/09, виданого 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» 8 415 169 грн. 73 коп. суми заборгованості за кредитним договором, понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та 250 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.16).

25.11.2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шемет О.В. визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 841 711,97 грн (а.с. 18).

15.05.2017 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 2-2354/09 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Правекс-Банк» у виконавчому провадженні, відкритому по виконанню виконавчого листа № 2-2354/09, виданого 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області, на його правонаступника - ТОВ ФК «Авістар» (а.с.38-40).

07.06.2017 року до відповідача надійшла заява за № 132-ю від стягувача - ТОВ ФК «Авістар» (09.06.2017 відбулася заміна стягувача виконавчого провадження (а.с.30) про повернення йому виконавчого листа № 2-2354/09, виданого 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області, та про зняття арешту з усього майна боржника (позивача) (а.с.19-20).

30.06.2017 року постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №19208366 виконавчий лист № 2-2354/09, виданий 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області, повернуто стягувачу; припинено чинність арешту майна боржника; припинено чинність розшуку транспортних засобів боржника; постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесено в окремі провадження (а.с.22).

30.06.2017 року постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору ВП №19208366 вдруге стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 841 710,97 грн. (а.с.21).

05.07.2017 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області відкрито виконавче провадження ВП №54236293 про стягнення із боржника (позивача) виконавчого збору у розмірі 841 710,97 грн. на підставі постанови від 30.06.2017 № 19208366 (а.с.43).

Вважаючи постанову відповідача від 30.06.2017 року про стягнення виконавчого зборупротиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що дії відповідача щодо винесення 30.06.2017 року постанови про стягнення виконавчого збору ВП №19208366 у розмірі 841 710,97 грн. є правомірними і підстави для скасування вказаної вище постанови відсутні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини між сторонами врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV та Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Так, на момент відкриття виконавчого провадження № 19208366 постановою від 13.05.2010 року підстави та порядок здійснення виконавчого провадження визначалися Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, чинній на момент винесення відповідної постанови).

Статтею 25 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.2010 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Башкірцевої Т.О. відкрито виконавче провадження № 19208366 примусового виконання виконавчого листа № 2-2354/09, виданого 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» 8 415 169 грн. 73 коп. суми заборгованості за кредитним договором, понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та 250 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.16).

Відповідно до частин першої, третьої статті 28 Закону № 606-XIV, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Так, 25.11.2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шемет О.В. визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 841 711,97 грн (а.с. 18).

В подальшому, 07.06.2017 року до відповідача надійшла заява за № 132-ю від стягувача - ТОВ ФК «Авістар» (09.06.2017 відбулася заміна стягувача виконавчого провадження (а.с.30) про повернення йому виконавчого листа № 2-2354/09, виданого 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області, та про зняття арешту з усього майна боржника (позивача) (а.с.19-20).

Разом з тим, 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Згідно з пунктами 6, 7 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме "виконавчих дій", а не "виконавчого провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавче провадження - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Відтак, колегія суддів наголошує, що із врахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, положення попереднього Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV застосовується не щодо всього виконавчого провадження № 19208366, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV.

Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.06.2017 року постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №19208366 виконавчий лист № 2-2354/09, виданий 03.03.2010 Києво-Святошинським районним судом Київської області, повернуто стягувачу; припинено чинність арешту майна боржника; припинено чинність розшуку транспортних засобів боржника; постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження винесено в окремі провадження (а.с.22).

Окрім того, 30.06.2017 року постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору ВП №19208366 вдруге стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 841 710,97 грн. (а.с.21).

Визнаючи правомірність вищевказаної оскаржуваної постанови, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною третьою статті 40 Закону №1404, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови 30.06.2017 року про стягнення виконавчого збору ВП №19208366 з боржника у розмірі 841 710,97 грн. (а.с.21) чинними були вже норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, то дії відповідача з огляду на вищевказану норму частини третьої статті 40 Закону №1404, є правомірними.

З таким висновком колегія суддів не може погодитись з огляду на наступне.

Як було вказано вище та вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шемет О.В. визначено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 841 711,97 грн. (а.с. 18).

Тобто, колегія суддів наголошує, що в межах виконавчого провадження №19208366 з боржника ОСОБА_1 вже було стягнуто виконавчий збір у розмірі 841 711,97 грн.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В той же час, незважаючи на наявність у межах виконавчого провадження №19208366 постанови від 25.11.2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 841 711,97 грн. (а.с. 18), відповідачем 30.06.2017 року було вдруге стягнуто з боржника виконавчий збір у такому ж розмірі (а.с.21).

Так, колегія суддів наголошує, що саме постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Шемет О.В. від 25.11.2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 841 711,97 грн. (а.с. 18) підлягала виконанню у порядку, встановленому Законом №1404.

В той же час, з огляду на вищевикладене, правові підстави для повторного винесення постанови про стягнення з боржника судового збору у відповідача були відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів заперечує висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови головного державного виконавця Телявського А.М. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 30.06.2017 ВП № 19208366 про стягнення із позивача 841710,97 грн. виконавчого збору.

В апеляційній скарзі позивач просить стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати з сплати судового збору за подачу позову в розмірі 8 417 грн. 12 коп. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 1 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір згідно з квитанцією № 70348 від 05.02.2019 року у розмірі 8 417,12 грн. (а.с.63) та за подання апеляційної скарги згідно з квитанцією № 42093 від 23.08.2019 - 12 625, 68 грн.

Отже, понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1 000 грн. 00 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги було надано копію Договору 121-МВ-АО про надання правової допомоги від 21 лютого 2019 року з додатками, копію заявки на надання юридичних послуг на підставі відповідного договору, копію Акту № 1 приймання юридичних послуг від 25.02.2019 року, копію квитанції код 1516-5640-3569-1052 від 25.02.2019 року про сплату 1 000, 00 грн. на підставі відповідного договору. Копію ордера серії КС № 482834 та копію свідоцтва ОСОБА_3 про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 116-126).

Так, з огляду на вищевказані документи, позивачем доведено факт та розмір понесених витрат на правничу допомогу у сумі 1 000,00 грн.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Телявського А.М. відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 30.06.2017 ВП № 19208366 про стягнення із ОСОБА_1 841 710,97 грн. виконавчого збору.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області ( , адреса: 02002, вул. Євгена Сверстюка, 15, м. Київ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в загальній сумі 21 042 грн. (двадцять одна тисяча сорок дві гривні) 80 коп. (вісімдесят копійок) та витрати на правову допомогу згідно з Договором 121-МВ-АО про надання правової допомоги від 21 лютого 2019 року та квитанцією 1516-5640-3569-1052 від 25 лютого 2019 року, у розмірі 1 000 грн. (одна тисяча гривень).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Повний текст виготовлено 11.09.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді О.Є. Пилипенко,

А.Ю. Кучма