Справа № 448/1121/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8909/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордоної служби України до громадянина Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення, за апеляційною скаргою громадянина Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року (суддя Білоус Ю.Б., м. Мостиська, повний текст складено 25.07.2019),

В С Т А Н О В И В :

Мостиський прикордоний загін Західного регіонального управління звернувся в до суду з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України та затримання з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на строк, визначений ст. 289 КАС України.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач здійснила спробу незаконного перетину державного кордону з України у Польщу, а на території України перебуває без законних підстав та документів, які б надавали право законного перебування на території України, відтак, була затримана та підлягає примусовому видворенню за межі території України.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року позов задоволено частково. Вирішено затримати громадянку Республіки Афганістан ОСОБА_2 з метою забезпечення її ідентифікації, з подальшим поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, визначений ч. 11 ст. 289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців з моменту затримання, починаючи з 24.07.2019.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що відсутнє рішення суду про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за спробу незаконного перетинання кордону.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність та обґрунтованість оскарженого судового рішення.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Апелянт був повідомлений про час та місце судового розгляду справи шляхом надіслання електронної судової повістки за вказаною ним адресою.

Також судову повістку отримав представник відповідача адвокат Самолюк В.В. 4 вересня 2019 року, що підтверджено власноручним підписом.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що її слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Республіки Афганістан ОСОБА_2 , перебуваючи нелегально на території України, 24.07.2019 о 07:10 год. була затримана прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Смільниця» на окраїні н.п. Терло на відстані 800 метрів від лінії державного кордону на напрямку 411 прикордонного знаку на території Старосамбірського району Львівської області, спільно з 13 громадянами Республіки Афганістан, за спробу незаконного перетину державного кордону з України до Республіки Польща, тобто вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

24.07.2019 начальником Мостиського прикордонного загону на підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення відповідачку за межі території України.

Однак, таке не може бути виконано відповідачем добровільно через відсутність документів, що посвідчують її особу та надають право для перетину державного кордону України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно із ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлена свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Суд наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України» вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Відповідно до п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

Як видно з матеріалів справи, відповідача була затримана поблизу кордону України з Польщею в складі групи осіб за спробу незаконного перетинання кордону, при цьому остання не має офіційних документів, що підтверджують її особу та дають право на виїзд з України, отже її особа на даний час не ідентифікована.

Також 5 серпня 2019 року Старосамбірським районним судом було прийнято постанову у справі № 455/1048/19 про визнання ОСОБА_2 винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнення її до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 8500 гривень.

Оскільки відповідач потрапила на територію України незаконно, намагалася незаконно перетнути державний кордон з України до Республіки Польща поза пунктом пропуску, порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, враховуючи відсутність у неї документів, необхідних для ідентифікації особи, коштів, відсутність законних підстав для перебування на території України, постійного місця проживання та законного джерела існування на території України, дозволу на працевлаштування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є правові підстави для затримання відповідача з поміщенням такого до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Доводи апелянта щодо відсутності на момент винесення судом рішення про затримання відповідача постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП суд відхиляє, так як притягнення особи до такого виду відповідальності не є обов`язковою умовою для затримання іноземця, щодо якого прийнято рішення про примусове повернення до країни походження, враховуючи, що особу останнього не ідентифіковано і такий не має реальної можливості виконати це рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 243, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 25 липня 2019 року у справі № 448/1121/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула