Справа № 120/531/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/531/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

16 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року (суддя Альчук М.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду, Апеляційного суду Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративний позов до Апеляційного суду Вінницької області, Вінницького апеляційного суду про скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року позовні вимоги позивача задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ № 14/08-03к від 14.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області;

- зобов`язано апеляційний суд Вінницької області з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України та ст. 87 Закону України "Про державну службу", запропонувати та надати ОСОБА_1 іншу роботу, яку вона може виконувати в Апеляційному суді Вінницької області та/або Вінницькому апеляційному суді;

- зобов`язано Апеляційний суд Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу;

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Апеляційний суд Вінницької області оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Зокрема, апелянт зазначає, що Головою комісії з ліквідації апеляційного суду Вінницької області правомірно прийнято наказ від 14.01.2019 року № 14/08-03к, у зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Вінницької області, та правомірно, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», звільнено позивача з посади секретаря судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області.

Позивачем подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Апеляційного суду Вінницької області, в якому він просить суд залишити оскаржуване рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано обгрунтовану правову оцінку спору, що виник між сторонами.

В свою чергу відповідачем - Вінницьким апеляційний судом також подано відзив на апеляційну скаргу Апеляційного суду Вінницької області, в якому він підтримує позицію апелянта та просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року з підстав, викладених у відзиві.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставин справи.

Указом Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область.

Наказом голови комісії з ліквідації апеляційного суду Вінницької області від 14.01.2019 року № 14/08-03к, у зв`язку з ліквідацією апеляційного суду Вінницької області, позивача, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», звільнено з посади секретаря судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області.

Позивач вважаючи протиправними дії відповідача щодо його звільнення, звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі на посаді секретаря судового засідання відділу забезпечення судової палати у цивільних справах новоутвореного Вінницького апеляційного суду.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню частково. Зокрема, на переконання суду, при звільненні ОСОБА_1 , апеляційний суд Вінницької області не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що призвело до порушення права позивача на працю, оскільки наявні вакансії при його звільненні були в наявності, однак не були запропоновані для працевлаштування власником або уповноваженим ним органом, а позивач не відмовився від переведення на іншу роботу в тій самій установі. Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, відтак наказ про звільнення підлягає скасуванню. При цьому, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позов шляхом зобов`язання апеляційного суду Вінницької області з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу яку вона може виконувати, а також зобов`язати нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Що стосується вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та її моральними стражданнями, погіршенням стану здоров`я.

Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, в наказі апеляційного суду Вінницької області від 14.01.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " зазначається, що у зв`язку з ліквідацією апеляційного суду Вінницької області та відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», наказу Державної судової адміністрації України від 20.09.2018 року «Про забезпечення виконання Указу Президента України від 29.12.2017 року», наказу голови ліквідаційної комісії від 12.11.2018 року «Про початок роботи ліквідаційної комісії апеляційного суду Вінницької області», позивача ОСОБА_1 16.01.2019 року звільнено з посади секретаря судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Що стосується ліквідації юридичної особи публічного права, як зазначив Верховний суд, вказана процедура здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або у повноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обгрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обгрунтування наведене, то має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв 'язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію якої було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідагцї (чи мала в даному випадку місце реорганізаі(ія). При вирішенні такої категорії спорів підлягає перевірці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Таким чином, на Вінницький апеляційний суд покладено виконання завдань і функцій ліквідованого Апеляційного суду Вінницької області.

При цьому, встановлена законодавством можливість державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а зобов`язує роботодавця (державу) працевлаштувати працівників ліквідованої установи.

Отже, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції згідно ст. 49-2 КЗпП працівників ліквідованої установи поширюється також і на відповідну новоутворену установу, оскільки як зазначено Верховним Судом, роботодавцем є держава, а не установа, що діє від імені держави.

Зазначена позиція висловлена Верховним судом у постановах від 16.05.18 у справі №821/3732/15а, від 10.10.2018 у справі №816/1979/17 та від 20.06.2018 року у справі №П/811/3349/15.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (ч. 3 ст. 87 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Із штатних розписів апеляційного суду Вінницької області встановлено скорочення посад секретарів судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах з 13 штатних одиниць станом на 01.07.2018 року до 4 станом на 01.01.2019 року. При цьому у Вінницькому апеляційному суді станом на 12.11.2018 року передбачено 6 штатних одиниць секретарів судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах, а станом на 30.01.2019 року 7.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у апеляційному судді Вінницької області працювала з 2002 року і на момент звільнення дисциплінарних стягнень не мала, навпаки, неодноразово була нагороджена грамотами за сумлінне виконання службових обов`язків та проходила курси підвищення кваліфікації.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення.

Так, Верховний суд України, в абз. 2 п. 19 постанов №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", вказав, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Згідно з п. 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачами недотримано вимог ч. ч. 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України та не надано доказів врахування переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі, того, що не мали можливості перевести з її посади на іншу роботу, і вона не виявила бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що при звільненні ОСОБА_1 , апеляційний суд Вінницької області не діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що призвело до порушення права позивача на працю, оскільки наявні вакансії при її звільненні були в наявності, однак не були запропоновані для працевлаштування власником або уповноваженим ним органом, а позивач не відмовилась від переведення на іншу роботу в тій самій установі.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, не доведено правомірність прийнятого наказу № 14/08-03к від 14.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря судового засідання відділу забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 неможливо поновити на посаді, яку вона обіймала до звільнення, з тих підстав, що вказана посада скорочена, суд першої інстанції обгрунтовано, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав апеляційний суд Вінницької області з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу яку вона може виконувати, а також зобов`язати нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним критеріям рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в оскаржуваній частині відповідає.

В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року сторонами не оскаржується.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.