Справа № 1.380.2019.003059
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7198/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Глушка І.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 1.380.2019.003059 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Спільного підприємства «Київ-Захід» у формі ТзОВ про підтвердження обгрунтування адміністративного арешту майна платника податків (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гавдик З.В. в м. Львові Львівської області 21.06.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДФС у Львівській області (далі заявник, ГУ ДФС) звернулося з заявою до Спільного підприємства «Київ-Захід» у формі ТзОВ (далі ТзОВ), в якій просило підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТзОВ (), 80100, вул. Івасюка, буд. 20, м. Червоноград, Львівська область.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погодившись із вказаною ухвалою, його оскаржив заявник, який покликаючись на те, що вказана ухвала є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року про відмову у відкритті провадження скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскарження наказу про проведення перевірки, дій податкового органу щодо її проведення є по суті запереченням обставин, що зумовили звернення ГУ ДФС щ відповідним поданням, не є спором про право, а отже і підставою для відмови у відкритті провадження.

Справа розглядалась в порядку письмового провадження відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20.06.2019 року о 15:45 год. ГУ ДФС звернулося із заявою, в якій просило підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТзОВ.

Вказана заява обґрунтована тим, що комерційний директор ТзОВ, ознайомившись з наказами ГУ ДФС від 20.05.2019 № 2952, від 24.05.2019 № 3163 та направленням від 14.06.2019 № 6082, відмовився допустити посадову особу контролюючого органу до проведення позапланової виїзної перевірки, про що було складено акт про відмову в допуску до проведення документальної позапланової виїзної перевірки від 19.06.2019 № 646/14.1/20780000.

Акт недопуску до перевірки засвідчує факт відмови відповідача від проведення документальної позапланової виїзної перевірки за наявності законних підстав для її проведення.

20.06.2019 року начальником ГУ ДФС прийнято рішення про застосування адміністративного арешту.

21.06.2019 року від представника ТзОВ через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначено, що ТзОВ звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу. Просить відмовити у відкритті провадження за вказаною заявою, оскільки в даному випадку має місце спір про право, зокрема незгода платника податків з рішенням податкового органу, що було підставою для виникнення обставин для про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна.

Матеріалами справи підтверджено, що 19.06.2019 року ТзОВ подано позовну заяву до ГУ ДФС про визнання протиправним та скасування наказу від 20.05.2019 року № 2952 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТОВ» зі змінами, внесеними на підставі наказу від 24.05.2019 року № 3163 «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС у Львівській області від 20.05.2019 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТОВ».

21.06.2019 року за вищевказаним позовом відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі № 1.380.2019.003031.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ТзОВ оскаржило до суду наказ від 20.05.2019 року № 2952 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТОВ» зі змінами, внесеними на підставі наказу від 24.05.2019 року № 3163 «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС у Львівській області від 20.05.2019 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки СП «КИЇВ-ЗАХІД» у формі ТОВ», який був підставою для звернення ГУ ДФС із заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 94.1, пп. 94.2.3 п. 94.2, п. п. 94.4 - 94.6, 94.10 ст. 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин, зокрема, платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт майна може бути повним або умовним.

Умовним арештом майна визнається обмеження платника податків щодо реалізації прав власності на таке майно, який полягає в обов`язковому попередньому отриманні дозволу керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу на здійснення платником податків будь-якої операції з таким майном. Зазначений дозвіл може бути виданий керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу, якщо за висновком податкового керуючого здійснення платником податків окремої операції не призведе до збільшення його податкового боргу або до зменшення ймовірності його погашення.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

Арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 283 КАС України, провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів при здійсненні ними визначених законом повноважень здійснюється на підставі заяви таких органів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Згідно частини 2 зазначеної статті, заява подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом, у письмовій формі.

Згідно з частинами 4, 5 вказаної статті, суд ухвалою відмовляє у відкритті провадження за заявою, якщо: 1) заявлено вимогу, не передбачену частиною першою цієї статті; 2) із поданих до суду матеріалів вбачається спір про право. Відмова у відкритті провадження за заявою унеможливлює повторне звернення заявника з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами до суду в загальному порядку.

Спір про право, в розумінні статті 283 КАС України має місце в разі, якщо предметом спору є правовідносини, існування яких є передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, перелічених у зазначеній статті.

Зокрема, спір про право наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням контролюючого органу, що було підставою для виникнення обставин для подання відповідної заяви.

Між тим, стаття 283 КАС України не містить переліку будь-яких критеріїв такої незгоди як підстави для висновку про існування спору про право. Отже, у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору. Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права.

Оскарження відповідачем наказу про проведення документальної перевірки є способом захисту, спрямованим на відновлення порушеного права, зумовленого наслідками такого контрольного заходу.

У спірній ситуації звернення до суду із заявою щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту випливає з правовідносин, які виникли у зв`язку з недопуском до проведення перевірки на підставі вищезазначеного наказу. Відтак, незгода платника із проведенням перевірки (оскарження в судовому порядку наказу про проведення документальної перевірки) підтверджує існування спору про право в цих правовідносинах.

За таких обставин, за умови наявності спору про право між сторонами виключається можливість розгляду та вирішення заяви у справах за зверненням контролюючого органу про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків в порядку ст. 283 КАС України.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 15.08.2018 у справі № 804/1453/17 та від 14.11.2018 у справі № 818/907/16, а відповідно до частини 58 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що розглядається, про наявність спору про право свідчить оскарження до суду підприємством наказу контролюючого органу про проведення документальної перевірки.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ТзОВ заперечує законність проведення перевірки, недопуск до якої й зумовив звернення ГУ ДФС із заявою про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна ТзОВ. Останнє вчиняє дії, спрямовані на відновлення порушеного, на його думку, права шляхом оскарження наказу ГУ ДФС про проведення перевірки.

Таким чином, між сторонами виник спір про право. Існування у спірних правовідносинах спору про право, на переконання колегії суддів, виключає можливість розгляду заяви контролюючого органу про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є підставним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Посилання апелянта на позицію Верховного Суду, висловлену у постанову від 28.08.2018 року у справі № К/9901/8162/18 безпідставні, оскільки в даній справі Верховним Судом не було сформовано правову позицію у даній категорії справ, а висловлена лише оцінка правовідносин, які є відмінними від тих, що наявні у справі, що розглядається.

Зокрема, Верховним Судом у справі № 804/19780/14 (К/9901/8162/18, постанова від 28.08.2018 року) зазначено, що помилковою є позиція суду апеляційної інстанції відносно того, що скарга на дії посадових осіб податкового органу щодо проведення перевірки в порядку досудового (адміністративного) оскарження має розумітись як спір про право.

У випадку, що розглядається, на відміну від вищезазначеного, ТзОВ оскаржило наказ про проведення перевірки у судовому, а не досудовому, порядку, що підтверджує наявність між ним та податковим органом спору про право, що є визначальним при прийнятті рішення при відкритті провадження у справі.

Також безпідставними є посилання апелянта на позицію Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 876/4930/18 (постанова від 21.08.2018 року), оскільки врахування висновків апеляційного суду при розгляді іншої справи КАС України не зобов`язує. Крім того, дана позиція суперечить наведеній вище правовій позиції Верховного Суду у справах №№ 804/1453/17 та 818/907/16.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 1.380.2019.003059 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська