Справа № 810/1107/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1107/17 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

представника позивача: Антохов Я.С.;

представника відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду із позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 15.08.2016 № 1802/10/10-13-11-02-10;

- зобов`язати Києво-Святошинську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненнями до неї з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з поданих документів від 15.08.2016.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що має право подавати декларацію з податку на додану вартість в паперовому вигляді, а тому висновки суду першої інстанції стосовно обов`язку подавати декларацію лише в електронному вигляді є необґрунтованими. Окрім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції застосовано до спору положення норм матеріального права, яких на момент спору не було та, які відповідно не могли врегульовувати спір.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк не подав, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Аніка» (ідентифікаційний код 33077997, місцезнаходження: 08152, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Територія технікуму, будинок 16) зареєстроване як юридична особа 03.08.2004.

Як платник податків позивач взятий на податковий облік в Києво-Святошинській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Київській області з 04.04.2004 за № 2241.

У серпні 2016 року ТОВ «Аніка» подало до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2016 року, разом з додатками № № 2, 3, 4, 5 та доповненням до податкової декларації з податку на додану вартість відповідно до абз. 2 п. 46.4 ст. 46 ПК України у формі листа від 15.08.2016.

Листом від 15.08.2016 № 1802/10/10-13-1102-10 Києво-Святошинська ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, посилаючись на положення п. 49.4 ст. 49 ПК України відмовила у прийнятті податкової звітності ТОВ "Аніка", мотивуючи це тим, що податкова звітність подана з порушеннями.

Вважаючи відмову у прийнятті податкової звітності з ПДВ за липень 2016 року незаконною та такою, що порушує права та законні інтереси товариства, позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що подання, разом із декларацією з податку на додану вартість доповнень не звільняє платника податків подати таку податкову декларацію в електронній формі. Отже, встановивши, що податкову декларацію подано у непередбачений законом спосіб, у податкового органу не виникає обов`язку з її реєстрації та відповідно прийняття такої декларації.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 48.1, 48.2 ст. 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями п. 46.5 ст. 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податків та зборів.

Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Згідно з п. 48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Підпунктом 48.5.1 п. 48.5 ст. 48 ПК України встановлено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку (абз. 2 пп. 48.5.1 п. 48.5 ст. 48 ПК України).

Відповідно до п. 48.7 ст. 48 ПК України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених п. 46.4 ст. 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається ст. 49 ПК України.

Так, зокрема п. 49.1 ст. 49 ПК України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до п. 49.3 ст. 49 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Пунктами 49.4 ст. 49 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Наведені положення узгоджуються із положеннями п. 49.3 ст. 49 ПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи).

В той же час, Законом України від 21.12.2016 р. № 1797-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 р., доповнено п. 49.3 абзацом другим, відповідно до якого єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Представник позивача вказує на те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, абз. 2 п. 49.3 ст. 49 був відсутній в Податковому кодексі України.

Однак, колегія суддів критично оцінює вищевказані доводи, оскільки посилання суду першої інстанції на даний пункт не впливає на суть спору та не суперечить положенням Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Аналогічні положення містяться у п. 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 № 966 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 23.01.2015 № 13, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких декларація та додатки до неї, а також інша податкова звітність з податку на додану вартість, зазначена у п. 8 розділу I цього Порядку, подаються до контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податку, засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Посилання представника позивача на те, що спір виник у серпні 2016 року, а наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 р. № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 р. за № 159/28289, з 30.01.2016 р. накази Міністерства фінансів України від 23.09.2014 р. № 966 та п. 1 наказу від 23.01.2015 р.№ 13 було визнано такими, що втратили чинність, колегія суддів не приймає до уваги, позаяк саме наказом № 966, чинним на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено необхідність подання декларації податку на додану вартість електронним шляхом.

Отже, суд визнає, що ПК України для платників податку на додану вартість з метою подання податкової звітності з податку на додану вартість встановлені інші, спеціальні вимоги щодо подачі податкової декларації з податку на додану вартість, яка має бути подана виключно в електронній формі. Тобто у даному випадку п. 49.3 ст. 49 ПК України застосуванню не підлягає, а у платника податку відсутнє право вибору способу подачі декларації з податку на додану вартість.

Надаючи оцінку твердженням позивача про те, що у нього є право направити декларацію з податку на додану вартість поштою у зв`язку з подачею разом з цією декларацією, відповідно до п. 46.4 ст. 46 ПК України, доповнень, які не мають відповідної електронної форми та складаються у довільній формі, суд першої інстанції з яким погоджується суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подання разом із декларацією з податку на додану вартість доповнень не звільняє платника податків від обов`язку подати таку податкову декларацію в електронній формі, оскільки пояснення, додатки тощо, які не мають затвердженого формату (стандарту) електронного вигляду, можуть подаватися до контролюючих органів особисто або через уповноважену на це особу, надсилатися поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення.

За положеннями п. 49.10 ст. 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

Отримавши податкову декларацію та перевіривши її на відповідність положенням п.п. 48.3 та 48.4 ст. 48 ПК України, настає етап вирішення питання про реєстрацію такої декларації відповідно до п. 49.9 ст. 49 ПК України, за якою посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника виключно за умови дотримання платником податків вимог ст. 49 Кодексу (у тому числі в частині подання декларації з податку на додану вартість в електронному вигляді).

Відтак, встановивши, що податкову декларацію подано не передбаченим законом способом, у податкового органу не виникає обов`язку з її реєстрації, а отже і прийняття такої декларації.

Аналогічні позиції містяться у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 810/1711/17, від 26.03.2019 у справі № 810/4634/15, від 26.03.2019 у справі № 810/869/19.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що 22.01.2016 р. між товариством та ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області укладено договір про визнання електронних документів № 2, який на час подання декларації за липень 2016 року був чинний, а також дійсний до 10.01.2018.

Таким чином, у позивача були відсутні підстави, які перешкоджали подати податкову декларацію у визначеному законом порядку, а саме у електронному вигляді.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюване рішення є правомірним та таким, що винесено у відповідності до норм податкового законодавства, а тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Києво-Святошинську ОДПІ ГУ ДФС у Київській області прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць липень 2016 року з додатками та доповненнями до неї з введенням до інформаційних баз даних ДФС України відомостей з поданих документів від 15.08.2016, суд першої інстанції визнав їх похідними від попередніх, у зв`язку з чим також вірно відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аніка» залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є. Пилипенко

В.В. Файдюк

Повний текст постанови виготовлено 11.09.2019 р.