Справа № 1.380.2019.003647
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.003647
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення в частині,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - відповідач, ГУДМС України у Львівській області), в якому просить суд визнати протиправним і скасувати рішення про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянки Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони в`їзду в Україну.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено вичерпний перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Звертає увагу, що добровільно з`явилась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, жодного супротиву до працівників міграційної служби не виявляла. За порушення терміну перебування на території України після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання позивач сплатила штраф у повному обсязі. Вказує, що оскаржене рішення в частині заборони в`їзду на територію України порушує права та законні інтереси позивача, в тому числі право на свободу пересування.

Ухвалою від 19.07.2019 суддя відкрив спрощене провадження в адміністративній справі, відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 12.08.2019 (вх. № 28944), у якому зазначає, що при перевірці паспортного документа стосовно громадянки Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії № НОМЕР_1 вид. 27.08.2013 терміном дії до 27.08.2019 встановлено, що вказана іноземка була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 , виданої 17.01.2014 та дійсної до 15.07.2020. Проте, рішенням ГУ ДМС у Львівській області від 10.07.2018, на підставі п. 63 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» від 25.04.2018 № 322, скасовано вказану посвідку. Однак, громадянка Еквадору ОСОБА_1 після скасування посвідки межі України не покинула. З метою забезпечення вимог Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання від 25.04.2018 № 322, ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", на підставі ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" 22.05.2019 прийнято рішення про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянки Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача подав відповідь на відзив на позовну заяву від 02.09.2019 (вх. № 31334), у якому зазначає, що позивач не отримувала жодних письмових повідомлень про скасування посвідки на тимчасове проживання ні від ГУДМС України у Львівській області, ні від університету, де навчалася. А тому, була переконана, що перебуває на території України в межах посвідки на тимчасове проживання дійсної до 15.07.2020. За порушення строку перебування на території України позивач вже була притягнута до відповідальності, а дана обставина (перевищення строку перебування) врахована при визначенні максимального розміру адміністративного стягнення, однак не була передбаченою Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" підставою для заборони в`їзду.

Ухвалою від 16.09.2019 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

Громадянка Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула в Україну з метою навчання.

27.08.2013 позивачу видана посвідка на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 . Термін дії посвідки - до 15.07.2020.

Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області отримало повідомлення Львівського медичного університету ім. Д. Галицького про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном дії до 15.07.2020, гр. Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із звільненням. На підставі п. 68 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» від 25.04.2018 № 322 відповідач прийняв рішення від 10.07.2018 про скасування посвідки на тимчасове проживання на території України.

21.05.2019 за порушення за правил перебування іноземців в Україні ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн.

Штраф у розмірі 5100 грн позивач сплатила 22.05.2019, що підтверджується відміткою на постанові про накладення адміністративного стягнення та квитанцією № 0.0..1.

Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області 22.05.2019 прийняло рішення про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянки Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким позивачу заборонено в`їзд на територію України терміном 3 (три) роки до 21.05.2021 та зобов`язано покинути територію України до 05.06.2019.

Вважаючи вказане рішення в частині заборони в`їзду в Україну протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У преамбулі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон України № 3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Частиною 2 ст. 26 Закону України № 3773-VI визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України № 3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

З аналізу норм діючого законодавства вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону України № 3773-VI, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну, свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень.

Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України № 3773-VI, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а являється факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому, статтею 26 Закону України № 3773-VI не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки, у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України № 3773-VI.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 10.04.2019 справа № 802/294/17-а (провадження № К/9901/22880/18)

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як видно з оскарженого рішення від 22.05.2019, у ньому відсутнє посилання на обставини та підстави з якими відповідач пов`язує встановлення заборони в`їзду в Україну строком на 3 роки, визначених ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", для заборони в`їзду в Україну.

Суд зввертає увагу, що за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, позивач добровільно сплатила штраф.

У свою чергу згідно з довідкою Міністерства внутрішніх справ України серії ААА № 0686216 громадянка Еквадору ОСОБА_1 станом на 25.06.2019 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

За викладених обставин, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України пов`язувалася з тривалістю порушення ним правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач була притягнута до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак, це не є передбаченою Законом підставою для заборони в`їзду іноземцю в Україну.

Окрім того, суд зазначає, що відсутність у ОСОБА_1 законних джерел доходу на території України, ухиляння від виїзду з України тощо, про що вказано в оскарженому рішенні, з огляду на вимоги ст. 13 Закону України № 3773-VI не можуть бути визнані підставами для подальшої заборони в`їзду позивачу в Україну, оскільки пелік підстав заборони в`їзду в Україну є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд вважає, що в оскарженому рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну позивачу на строк 3 роки.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, суд дійшов висновку, що рішення в цій частині є протиправним та підлягає скасуванню.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн підлягає стягненню з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 22.05.2019 «Про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України громадянки Еквадору ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » в частині заборони громадянці Еквадору ОСОБА_1 в`їзду на територію України.

3. Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, 79007, ) за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 768,40 грн судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кедик М.В.