Справа № 260/539/19
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8260/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

представника відповідача Гілецького С.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні(невиплата компенсації за речове майно),-

суддя (судді) в суді першої інстанції Маєцька Н.Д.,

час ухвалення рішення 13:35:10,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 24 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив: визнати протиправними дії щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату в день виключення із списків частини(31 серпня 2018 року) компенсації за неотримане речове майно; стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні(невиплата компенсації за речове майно) за період з 31 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку(28 січня 2019 року)(151 днів), виходячи із розрахунку 273,06 грн в день у розмірі 41232,06 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом начальника Кінологічного навчального центру від 22 серпня 2018 року позивача звільнено з військової служби в запас за п. "ж" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Наказом від 31 серпня 2018 року позивача виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення. Після звільнення позивач звернувся до Кінологічного навчального центру щодо не виплаченої та не зарахованої на рахунок позивача грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби. Листом від 20 січня 2019 року відповідач повідомив позивача про затримку виплати компенсації за не отримане речове майно. 04 лютого 2019 року позивач звернувся із заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно), однак відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за весь час затримки при звільненні.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини грошової компенсації за не отримане речове майно. Стягнено з Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні(невиплата компенсації за речове майно) за період з 31 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку 28 січня 2019 року у розмірі 41232,06 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням за неотримане речове майно, тому він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Кінологічний навчальний центр Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач з рапортом(заявою) про виплату йому грошової компенсації за неотримане належне йому речове майно не звертався, не заперечував щодо виключення його зі списків особового складу частини без повного розрахунку, що дає підстави вважати, що він фактично погодився на проведення неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини. Відповідач фінансується з державного бюджету України, а тому для компенсаційних витрат необхідно оформляти заявки до відповідного органу, тільки після цього позивачу і було виплачено компенсацію за не отримане речове майно.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що в день звільнення ним подано рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, доказом того є довідка-розрахунок, яка була видана після написання рапорта(без подання рапорта ніхто не підраховував би суму і довідку-розрахунок не видали б). Вказує, що на протязі 4-ох місяців ніхто нічого не виплачував, поки не було зроблено дзвінок на гарячу лінію, після чого за два дні виплатили компенсацію.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом начальника Кінологічного навчального центру від 22 серпня 2018 року № 166-ОС позивача звільнено з військової служби в запас за підпунктом "ж" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом начальника Кінологічного навчального центру від 31 серпня 2018 року № 173-ОС "По особовому складу" виключено зі списків складу та всіх видів забезпечення прапорщика ОСОБА_1

22 січня 2019 року начальником Кінологічного навчального центру видано наказ № 10кп "Про виплату грошової компенсації за речове майно", яким головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) доручено провести нарахування та виплату грошової компенсації військовослужбовцям, звільненим у запас (відставку) за не отримане під час проходження служби речове майно.

На підставі вказаного наказу Кінологічним навчальним центром позивачу нараховано 11032,45 грн. належної компенсації за не отримане речове майно. Вказані кошти перераховані та зараховані на картковий рахунок позивача 28 січня 2019 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку.

Позивач звернувся до Кінологічного навчального центру із вимогою від 04 лютого 2019 року про виплату середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку. Вказана вимога обґрунтована тим, що позивач був звільнений з Кінологічного навчального центру 31 серпня 2018 року, однак грошова компенсація замість належного до видачі речового майна виплачена йому тільки 01 лютого 2019 року.

Листом від 11 лютого 2019 року № 14/П-8 Кінологічний навчальний центр повідомив позивача про те, що несвоєчасно виплачена грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Відтак, вимога в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 серпня 2018 року по 28 січня 2019 року в розмірі 42325,00 грн. є протиправною та задоволенню не підлягає.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009) встановлено умови укладення контрактів з військовослужбовцями, порядок проходження служби та підстави її припинення.

Відповідно до п. 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до п. п. 3-5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Стосовно наданих відповідачем доказів щодо відсутності бюджетних асигнувань на виплату компенсації за неотримане речове майно та посилання на положення вимог абз.2 п.43 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затверджених постановою КМУ від 28 лютого 2002 року № 228, яким прямо установлено, що розпорядники бюджетних коштів мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами спеціального фонду, то колегія суддів зазначає наступне.

Фактично відповідач пояснює невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно відсутністю коштів для такого виду виплат.

Такі доводи відповідача судом до уваги не беруться, оскільки суперечать вимогам чинного законодавства щодо проведення розрахунку при звільненні.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Апеляційним судом також взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач з рапортом(заявою) про виплату йому грошової компенсації за неотримане належне йому речове майно не звертався, а тому він фактично погодився на проведення неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини, то колегія суддів зазначає наступне.

На час звільнення позивачу було видано довідку-розрахунок від 30 серпня 2018 року на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна(а.с.14), яка видається тільки на підставі рапорту про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що такий рапорт був написаний позивачем на час звільнення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що затримка Кінологічним навчальним центром Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною.

Позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) в користь ОСОБА_1 на думку колегії суддів також вірно визнана обґрунтованою з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Системний аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України через призму правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України.

Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 про отримане грошове забезпечення у 2018 році, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням липень - серпень 2018 року становить 16930,10 грн. Для обчислення середнього заробітку з 31 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку 28 січня 2019 року, виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні необхідно застосовувати показник 273, 06 грн в день (16930,10 грн./62 дні).

Враховуючи вищенаведене, з Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України слід стягнути в користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період із 31 серпня 2018 року по день фактичного розрахунку (28 січня 2019 року) (151 день), виходячи із розрахунку 273, 06 грн в день, у розмірі 41232 грн 06 коп.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що мають місце протиправні дії Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (28 січня 2019 року) компенсації за неотримане речове майно.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кінологічного навчального центру Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у справі № 260/539/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін