Справа № 140/1519/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7519/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Святецького В.В.,

Пліша М.А.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Плахтій Н.Б.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Луцьку 10 червня 2019 року, у справі №140/1519/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

10.05.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи з 17.02.2017 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерство оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29.03.2019 №40 та зобов`язати Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу як інваліду 3 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по захисту Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 17.02.2017, з урахуванням вже проведених виплат, пов`язаних із встановленням 20% втрати працездатності, факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з військової служби у запас наказом командира 51 окремої механізованої бригади від 27.11.2014 №55-к згідно пункту б частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), в свою чергу, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (пункт 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ). Суд першої інстанції вважає, що 17.02.2017 у ОСОБА_1 як військовослужбовця, якому встановлена ІІІ група інвалідності, виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має виплачуватися йому з урахуванням виплаченої суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням раніше 20% втрати працездатності. Суд першої інстанції вказує, що в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким було доповнено пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ абзацом другим (щодо права на виплату одноразової грошової допомоги після спливу дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності), яка набрала чинності 01 січня 2017 року, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, оскільки застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача, починаючи з 17.02.2017 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що первинно втрату працездатності 20% позивач отримав 18.12.2014, а групу інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, призначено 17.02.2017, тобто більше ніж через два роки. Скаржник звертає увагу, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до частини 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Скаржник вважає, що підстави для виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відсутні. Окрім того, судом першої інстанції допущено втручання в дискреційні повноваження Міністерства оборони України.

В судовому засіданні представник Міністерства оборони України апеляційну скаргу підтримав, позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Волинський обласний військовий комісаріат явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 09.05.2014 по 22.05.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції та 22.05.2014 під час виконання бойового завдання отримав поранення (а.с. 9, 10).

Згідно з свідоцтвом про хворобу від 09.09.2014 №428, виданого військово-лікарською комісією Західного регіону, ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час (а.с. 11).

29.11.2014 позивач звільнений зі служби у запас згідно пункту «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ, що підтверджується Витягом із Наказу № 262 від 29.11.2014, виданого командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13)

Відповідно до Витягу з Протоколу №671 від 16.12.2014 військово-лікарська комісія Західного регіону встановила, що поранення ОСОБА_1 пов`язане із виконанням обов`язків військової служби (а.с. 12).

18.12.2014 внаслідок отриманого поранення медико-соціальна експертна комісія встановила позивачу 20% втрати працездатності без встановлення інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії ВЛН №0000468. Відповідно до чинного законодавства позивачу була виплачена одноразова грошова допомога в зв`язку з втратою працездатності у сумі 17052,00 грн. (а.с. 14).

17.02.2017 медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 встановлено III групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААА №744660 (а.с. 15).

Встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (а.с.21).

22.02.2017 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою та доданими до неї документами про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи (а.с.45).

Листом від 17.03.2017 №ВСЗ/317 позивачу, повідомлено про те, що документи повернуто без реалізації, оскільки йому встановлено ІІІ групу інвалідності понад дворічний термін з моменту первинного встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, то підстав для подання документів на розгляд комісії Міністерства оборони України немає (а.с.17).

13.11.2017 листом №116/14/5/4088 фінансово-економічне управління командування Сухопутних військ Збройних сил України повідомило позивача, що підстав для оформлення документів для виплати одноразової грошової допомоги у Волинського обласного військового комісаріату немає (а.с.18).

25.01.2019 позивач повторно звернувся до Волинського ОВК із заявою про направлення його документів в МО України (а.с.41-44). Вказана заява та документи листом Волинського ОВК надіслані для розгляду до Департаменту фінансів Міністерства оборони України (а.с.39).

Комісія МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 29.03.2019 (протокол №40) дійшла висновку про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оскільки між первинною втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, тому немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги. Допомога у зв`язку з встановленням 20% втрати працездатності виплачена в сумі 17052 грн (а.с.20).

Волинський ОВК повідомив позивача листом від 25.04.2019 №ВСЗ/584/8, що комісією МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 29.03.2019 протокол №40 прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги (а.с.19).

Вважаючи дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги протиправними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2011-XII), відповідно до положень ст.1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», інвалідність це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону №2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 1 статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Статтею 16-3 Закону №2011-XII встановлено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється (ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII).

Отже, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Так, призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано «Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2013 р. № 975 (далі Порядок №975).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Згідно пункту 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серія 12ААА № 744660 з 17.02.2017 позивачу встановлено IIІ групу інвалідності з причин поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Як встановлено судом першої інстанції із матеріалів справи, ОСОБА_1 25.01.2019 повторно звернувся до Міністерства оборони України через Волинський ОВК із заявою та підтверджуючими документами про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до чинного законодавства, з врахуванням раніше виплаченої суми. Однак, відповідач рішенням, оформленим протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 29.03.2019 №40, посилаючись на абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ відмовив у призначенні такої допомоги у зв`язку з тим, що ІІІ групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення 20 % ступеня втрати працездатності.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що вказана підстава відмови є необґрунтованою, з огляду на наступне.

Положення ч.4 ст.16-3 Закону №2011-XII та п.8 Порядку №975 передбачають право військовослужбовців на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Вказані положення застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Таким чином, як Закон №2011-XII, так і Порядок №975 обмежують виплату одноразової грошової допомоги особі лише у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, які є окремими правовими підставами для отримання одноразової грошової допомоги. При встановленні інвалідності після встановлення відсотку втрати працездатності чи навпаки ознака повторності відсутня.

Як це вірно встановлено судом першої інстанції з довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА №744660, ОСОБА_1 при первинному огляді з 17.02.2017 встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності поранення, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (а.с.15). Повторно проведено огляд інваліда та підтверджено групу інвалідності ІІІ з 01.03.2019 поранення ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №768792, а.с.16). Встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (а.с.21).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 16-2 Закону №2011-ХІІ, яка кореспондується з пунктом 6 Порядку №975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідач у призначенні одноразової грошової допомоги відмовив у зв`язку із встановленням з 17.02.2017 позивачу ІІІ групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності з посиланням на абзац другий пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ та пункт 8 Порядку №975.

Так, відповідно до пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Ця норма набрала чинності 01 січня 2017 року. Абзацом такого самого змісту постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №335 доповнено пункт 8 Порядку №975, який також застосовується з 01.01.2017.

Проте, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким доповнено пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ абзацом другим (щодо права на виплату одноразової грошової допомоги після спливу дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності), яка набрала чинності 01 січня 2017 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не можливості їх застосування до спірні правовідносини та можливість застосування даної норми стосовно позивача лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача, починаючи з 17.02.2017.

Суд апеляційної інстанції вважає, також, вірними висновки суду першої інстанції, що за даних обставин позивач, у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, має право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має виплачуватися йому з урахуванням виплаченої суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням раніше 20% втрати працездатності.

Пунктом 11 Порядку №975 передбачено перелік документів, які подаються зацікавленими у виплаті одноразової грошової допомоги особами у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, який є вичерпним.

Як це встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 до заяви про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності додав всі документи, визначені пунктом 11 Порядку №975. Про невідповідність документів чи їх некомплектність у рішенні від 29.03.2019, оформленому протоколом №40 засідання Комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, не зазначено.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу, зокрема, однією з таких вимог є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу «Гроппера радіо АГ» та інші проти Швейцарії» (заява №10890/84) Європейський суд з прав людини у п.68 свого рішення від 28 березня 1990 року зазначив, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охоплювати, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується».

У справі «Круслен проти Франції» рішення від 24 квітня 1990 року Європейський Суд зазначив, що «словосполучення «згідно із законом» передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права».

Щодо дискреційних повноважень, то суду апеляційної інстанції зауважує, що в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Отже, при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Водночас, Європейський суд з прав людини у свої практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захисту повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996).

Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

Відповідно до параграфів 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містила вимогу щодо якості закону. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Наведені відповідачем доводи не підтверджують наявність передбачених пунктом 8 Порядку №975 підстав для відмови ОСОБА_1 у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги, а тому, з огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене частиною 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції, не підміняючи орган владних повноважень та не втручаючись у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно виплати одноразової допомоги, з метою повного захисту прав та інтересів позивача правомірно зобов`язав Міністерство оборони України вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу спірної одноразової допомоги.

Покликання на втручання в дискреційні повноваження Міністерства оборони України в частині зобов`язань останнього щодо вирішення питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на переконання суду апеляційної інстанції, з врахуванням повноважень відповідача та практики ЄСПЛ, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 3 статті 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності виплати позивачу одноразової грошової допомоги та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі № 140/1519/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т.І. Шинкар

Судді В.В. Святецький

М.А. Пліш

Повне судове рішення складено 11.09.2019