Справа № 640/8769/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8769/19 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2019 року

у справі № 640/8769/19

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Державного реєстратора Канівець Любові Миколаївни Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) Канівець Любові Миколаївни з питань реєстрації КМДА

про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора Канівець Любові Миколаївни з питань реєстрації КМДА, у якому просила суд:

- визнати незаконними дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 27208335;

- визнати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Канівець Любові Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 27208335 від 20.07.2018 року, незаконним з дня його прийняття.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 , оскільки даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність спору про право цивільне, позаяк позивачі оскаржують виключно проведення відповідачем державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а не підстави набуття такого права, тому, на думку апелянта, цей спір є публічно-правовим.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представником позивача підтримано вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Крім того, представником позивача зазначено,що хоча дійсно існує спір щодо визначення права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційні дії щодо якого є предметом оскарження, вважає, що даний спір можливо вирішити в рамках адміністративного судочинства, так як відсутні правові підстави для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для звернення до суду з даним позовом слугували висновки позивача щодо незаконності прийнятих державним реєстратором рішень, оскільки відповідач не мав права на вчинення таких дій.

Більше того, позивач наголошує, що житловий будинок є об`єктом спору між позивачем та ОСОБА_2 , так як спірний будинок у 1970 році збудовано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , належав їм у рівних частинах. Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , між їх спадкоємцями виник спір щодо порядку та черговості спадкування прав власності на об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок (літерою А), загальною площею 82,7кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який на даний час не вирішено.

На переконання позивача рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна є протиправним та таким, що порушує їх законні права та інтереси.

Таким чином, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує реєстраційні дії щодо третьої особи.

Крім того, в судовому засіданні представником позивача підтверджено, що в провадженні інших судів перебувають спори між позивачем та іншими особами щодо встановлення права власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна.

З огляду на викладене, позовні вимоги фактично спрямовані на відновлення приватних прав позивача.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, слідує, що підставою для звернення позивачів до суду з цим позовом є обставини, за яких внаслідок прийняття відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний вище житловий будинок, за іншою особою, при цьому, позивач вважає, що ними оскаржуються виключно дії державного реєстратора, які призвели до виникнення у третьої особи права власності на нерухоме майно.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача (апелянта) з правомірністю набуття третьою особою в справі права власності на об`єкт нерухомого майна, що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно.

Отже, предметом розгляду в цій справі є законність набуття третьою особою права власності на частину нерухомого майна, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК у редакції, чинній на час постановлення судами першої та апеляційної інстанцій рішень), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки позовні вимоги позивачем заявлено на захист порушеного, на його думку, права власності на житловий будинок, а на підставі оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень у третьої особи виникло речове право, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на те, що скасування рішень державного реєстратора щодо проведення реєстраційних дій з реєстрації права власності вплинуть на майнові права третіх осіб. Тобто, спір у зазначеній справі, може стосуватися права власності третіх осіб на об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на майнові паї.

Слід також зазначити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція щодо визначення спорів з оскарження реєстраційних дій державних реєстраторів як цивільно-правових викладена Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 806/1641/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 809/973/14 та від 27 березня2019 року у справі №817/2067/15.

Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки цей позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на позицію викладену у постанові Верховного суду від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 (№ 11-195апп18), з огляду на наступне.

Відповідно до змісту позиції викладеної у зазначеній вище постанові Верховного суду, суд зазначає, що такий критерій визначення юрисдикції спору, як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства.

Відтак, позивачем невірно трактується позиція Верховного суду щодо можливості вирішення в порядку адміністративного судочинства існуючий між сторонами спір про право.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний тест постанови виготовлено 11 вересня 2019 року.