Справа № 520/7086/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 вересня 2019 р. № 520/7086/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхова О.М. при секретарі судового засідання Шляхова О.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУНОМЕР_3 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області (вул. Новікова, буд. 1 Б,м. Сєверодонецьк,Луганська область,93400, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області, в якому просить суд :

- стягнути з відповідача, ГУ ДСНС України у Луганській області (), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення (допомоги для оздоровлення) при звільненні у розмірі 65 319 грн.

- стягнути з відповідача, ГУ ДСНС України у Луганській області (), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 401 грн.

- стягнути з відповідача, ГУ ДСНС України у Луганській області (), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань у 2019 році у розмірі 100 процентів місячного грошового забезпечення у розмірі 19 297,75 грн.

- стягнути з відповідача, ГУ ДСНС України у Луганській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 11 днів у 2019 році у розмірі 6 827,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 01.09.1994 року по 19.04.2019 року проходив службу у системі МВС України, МНС України та ДСНС України, а на момент звільнення в ГУ ДСНС України у Луганській області.19.04.2019 року його було звільнено із служби цивільного захисту у відставку за станом здоров`я. В останній день його служби відповідач не розрахувався з ним по виплаті грошового забезпечення допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення, частину якої було виплачене 23.04.2019 року, а остаточний розрахунок Головним управлінням в розмірі 6827 грн. 60 коп. здійснено не було. Також відповідачем не було виплачено йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році. А одноразову грошову допомогу при звільненні відповідачем було несвоєчасно виплачено 23.05.2019 року. У зв`язку з чим позивач вважає, посилаючись на норми КЗпП України, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки вказаних виплат грошового забезпечення з 19.04.2019 по дату звернення до суду - 18.07.2019 року, а також на стягнення з відповідача невиплачених сум.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі в порядку, передбаченому ст.263 КАС України, та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що на спірні правовідносини не поширюються норми Кодексу законів про працю України. Дані норми поширюються лише на працівників органів і підрозділів цивільного захисту, а не на осіб, які перебувають на службі та яким присвоєно спеціальні звання. Грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, визначених у кошторисі органу управління (підрозділу) на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу та для виплати одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби цивільного захисту потрібне додаткове фінансування, за яким Головне управління звернулося до ДСНС 08.05.2019 року. На виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при розподілі між підрозділами ДСНС видатків на 2019 рік, кошти не передбачалися. Рішення щодо виплати позивачу допомоги на оздоровлення в розмірі його щомісячного грошового забезпечення не прийнято.

Позивач, використавши своє право, передбачене ч.4 ст. 159, ст.163 КАС України надав до суду відповідь на відзив, в якій виклав свої пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи заяв по суті справи, докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач з 01.09.1994 року по 19.04.2019 року проходив службу МВС України, МНС України та ДСНС України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача.

Згідно витягів з наказів Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 21 березня 2019 року № 111 та Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області від 19.04.2019 року № 130 «Про кадрові питання» полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 звільнено зі служби цивільного захисту у відставку (із зняттям з військового обліку) за пунктом 176 підпунктом 3 (за станом здоров`я) з правом носіння форменого одягу, виключено з кадрів ДСНС України, зі списків особового складу Головного управління, знято з усіх видів забезпечення з 19 квітня 2019 року. Вислуга років на службі станом на 19.04.2019 року: календарна - 24 роки 07 місяців 19 днів; пільгова - 04 років 00 місяці 22 дні; загальна - 28 років 08 місяців 11 днів.

В наказі ГУ ДСНС України у Луганській області від 19.04.2019 року № 130 також зазначено, що матеріальну допомогу на оздоровлення позивач за 2019 рік отримав, матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2019 рік не отримав. Наказано провести ОСОБА_1 всі необхідні виплати відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом МВС України від 20.07.2018 № 623, з урахуванням календарної вислуги років, необхідної для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, в розмірі 50-ти (п`ятдесяти) відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби - 24 років 07 місяців 19 днів.

Згідно інформації, наданої відповідачем, одноразова грошова допомога при звільненні ОСОБА_1 нарахована в сумі 231573,00 грн. (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів), розмір одноразової грошової допомоги при звільненні до виплати склав 228099,40 грн.

Грошове забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2019 року було нараховано в розмірі 54315,69 грн., сума до виплати склала 52982,49 грн.

У грошовому атестаті № 52 вказано, що позивач отримав за 2019 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 12470,15 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань у 2019 році не виплачувалась.

Судом встановлено, що згідно витягу із реєстру перерахувань на особисті вклади за квітень 2019 року № 31 від 22.04.2019 року та платіжного доручення від 22.04.2019 року №221, яке було проведено банком 23.04.2019 року, відповідачем було здійснено виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за квітень в розмірі 52982,49 грн., в т.ч. матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 12470,15 грн. Факт зарахування грошового забезпечення 23.04.2019 року також підтверджується випискою по картковому рахунку позивача, наданою ним до позову.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільнені позивачу було здійснено 23 травня 2019 року в сумі 228099,40 грн., що підтверджується витягом із реєстру перерахувань на особисті вклади за травень 2019 року №42 від 22.05.2019 року, платіжним дорученням від 22.04.2019 року №295, яке було проведено банком 23.05.2019 року, та випискою по картковому рахунку позивача.

Таким чином, судом встановлено, що у зв`язку зі звільненням позивача 19.04.2019 року зі служби в ДСНС України, нараховане грошове забезпечення за квітень (в т.ч. матеріальна допомога на оздоровлення) перераховано ОСОБА_1 23.04.2019 року, нарахована одноразова грошова допомога при звільнені перерахована позивачу 23.05.2019 року.

Тобто, вищезазначені виплати здійснені відповідачем не в день звільнення зі служби цивільного захисту.

Зважаючи на обставини, викладені сторонами у заявах по суті справи, суд вважає, що між сторонами відсутній спір про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.

Спірними питаннями є: недоплачена матеріальна допомога на оздоровлення у 2019 році у розмірі 6827,60 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань у 2019 році та покладення на відповідача відповідальності за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Дослідивши доводи заяв по суті справи, докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 101 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 101 Кодексу цивільного захисту України).

Відповідно до положень ст. 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків (ч. 1 ст. 125 Кодексу цивільного захисту України).

Згідно з частиною другою статті 125 Кодексу цивільного захисту України порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова КМУ №704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови КМУ №704 передбачено виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 593, визначає порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та регулює питання, пов`язані з перебуванням громадян України (далі - громадяни) у добровільному порядку в резерві служби цивільного захисту.

Відповідно до пункту 3 Постанови КМУ №704 з метою визначення умов та розмірів виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2018 року № 623, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 року за № 936/32388, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі Інструкція № 623).

Інструкція № 623 визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (далі - особи рядового і начальницького складу), а також порядок виплат одноразової грошової допомоги при звільненні осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 3 розділу I Інструкції № 623 передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 7 розділу XХVІІ «Грошове забезпечення та одноразова грошова допомога при звільненні зі служби цивільного захисту» Інструкції № 623 особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до пункту 12 розділу XХVІІ Інструкції № 623 особам рядового і начальницького складу, які в разі звільнення зі служби цивільного захисту мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця грошова допомога, включаються:

- для осіб рядового і начальницького складу, що звільняються з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за спеціальним званням і додаткові види грошового забезпечення постійного характеру (надбавки, доплати, премії), що були встановлені наказом органу управління (підрозділу) на день звільнення;

- для осіб рядового і начальницького складу, які на день звільнення зі служби перебували в розпорядженні відповідних начальників органів управління (підрозділів), - посадовий оклад за останньою штатною посадою, оклад за спеціальним званням, установлений на день звільнення зі служби, додаткові види грошового забезпечення постійного характеру (надбавки, доплати, премії), що були встановлені наказом органу управління (підрозділу) за останніми штатними посадами.

До вислуги років особам рядового і начальницького складу для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту в разі звільнення зараховуються періоди, визначені в пунктах 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (пункт 13 розділу XХVІІ Інструкції № 623).

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Проаналізувавши вказані норми, суд приходить до висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України.

При вирішенні заявленої позовної вимоги, суд зауважує, що у даних спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі касаційного адміністративного суду від 07.02.2018 по справі №806/535/16, а також Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі №21-42а12.

Згідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд зазначає, що згідно роз`яснень, наданих в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та виплат при звільненні регулюються трудовим законодавством.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз`яснень, наданих в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту» від 20.07.2018 №623 при виплаті середньоденного грошового забезпечення застосовується принцип, при якому розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки відповідача від 15.07.2019 № 70 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період лютий-березень 2019 року (за два календарні місяці перед звільненням) складало у лютому місяці 2019 року 23522 грн. 94 коп. та у березні місяці 2019 року 19297 грн. 75 коп. Кількість календарних днів у лютому та березні місяці 2019 року складає 59 днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складала: (23 522, 94 грн. + 19 297,75 грн.) / 59 днів = 725,77 грн.

Оскільки судом встановлено несвоєчасну виплату відповідачем нарахованих звільненому працівникові сум грошового забезпечення (фактично виплачено 23.04.2019 року) та одноразової грошової допомоги при звільненні (фактично виплачено 23.05.2019 року), з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки зазначених виплат.

Щодо строку затримки виплати при звільненні зазначених сум, суд зазначає, що його початком є дата 20.04.2019 - наступний день після дати, коли позивачу необхідно було сплатити грошове забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні, а кінцем 23.05.2019 - остання дата несвоєчасної виплати позивачу нарахованих відповідачем сум, оскільки згідно ч.1 ст.253 Цивільного Кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд вважає, що оскільки відповідачем допущено порушення трудових прав позивача у вигляді несвоєчасної виплати нарахованих при звільненні одночасно двох сум - грошового забезпечення та одноразової допомоги при звільненні, а заробітна плата/грошове забезпечення одна та відповідальність передбачена однією статтею (ст.117 КЗпП) - за порушення трудових прав працівника при одному звільненні не можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку по двом видам несвоєчасно виплачених відповідачем сум, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату/грошове забезпечення.

При застосуванні відповідальності за несвоєчасну виплату нарахованих позивачеві сум при визначенні періоду затримки виплат, суд виходить із більш тривалого порушення трудових прав. В даному випадку, більш тривалим порушенням було несвоєчасна виплата позивачеві нарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні, яка фактично була здійснена 23.05.2019 року.

Таким чином, період затримки виплати при звільненні нарахованих позивачеві сум при звільненні обчислюється з 20.04.2019 до 23.05.2019 (включно) у розмірі 24676,18 грн. (725,77 грн. х 34 дні затримки виплати).

Враховуючи те, що заявлені позивачем суми до стягнення та періоди затримки виплати є помилковими, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за визначені позивачем періоди та у визначених позивачем розмірах, не підлягають задоволенню.

Проте, враховуючи положення ч. 2 ст. 9 КАС України (суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень), суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за час затримки розрахунку виплати нарахованих позивачу при звільненні сум за період з 20.04.2019 по 23.05.2019 року в розмірі 24676,18 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (за період з 20.04.2019 по 23.05.2019 року) визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у 2019 році в розмірі 6827,60 грн. та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, суд зазначає наступне.

Згідно постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» керівникам державних органів надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Пунктами 1, 2 розділу XXX «Допомога для оздоровлення» Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту» від 20.07.2018 № 623 встановлено, що особам рядового і начальницького складу, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні органу управління (підрозділу), за рішенням керівника органу управління (підрозділу) один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірах їх місячного грошового забезпечення. Підставами для виплати особам рядового і начальницького складу допомоги для оздоровлення є їх рапорт із проханням надати зазначену матеріальну допомогу та відповідний наказ керівника органу управління (підрозділу) на здійснення виплати грошової допомоги для оздоровлення.

Позивачем направлялися відповідні рапорти з проханням надати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 100 процентів місячного грошового забезпечення та допомогу для оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення, але відповідей позивачу не було надано та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення у 2019 році не було нараховано та виплачено.

Судом встановлено, що матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення у 2019 році було нараховано (а не несвоєчасно виплачено) позивачеві, не в повному обсязі та виплачено 23.04.2019 року разом із виплатою грошового забезпечення, що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 , інформацією щодо грошового забезпечення ОСОБА_1 , грошовим атестатом, згідно даних яких матеріальна допомога на оздоровлення за 2019 рік отримана позивачем в розмірі 12470,15 грн. (без відрахувань).

Згідно довідки відповідача від 15.07.2019 № 70 розмір місячного грошового забезпечення позивача за березень 2019 року склав 19297,75 грн.

Таким чином, належним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача різниці між розміром матеріальної допомоги на оздоровлення, яка була повинна бути призначена відповідачем в розмірі місячного грошового забезпечення (19297,75 грн.) та фактично призначеним та виплаченим розміром матеріальної допомоги на оздоровлення (12470,15 грн.) в розмірі 6827,60 грн.

При цьому відповідальність, передбачену ст.117 КЗпП, суд не застосовує, оскільки сума матеріальної допомоги на оздоровлення не було нараховано відповідачем.

Щодо стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році у розмірі 100 процентів місячного грошового забезпечення у розмірі 19297,75 грн., суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктами 1, 2 розділу XXIX «Матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань» Інструкції № 623 визначено, що особам рядового і начальницького складу за рішенням керівника (начальника) органу управління (підрозділу) в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі органу управління (підрозділу), один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально- побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення. Підставами для виплати особам рядового і начальницького складу матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань є їх рапорт про надання зазначеної матеріальної допомоги та відповідний наказ керівника органу управління (підрозділу) на здійснення виплати зазначеної матеріальної допомоги.

Відповідно до норм чинного законодавства (п.п. 3 п. 5 Постанови КМУ № 704, п. 1 розділів XXIX та ХХХ Інструкції) виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення віднесена до права керівника державного органу, а не є обов`язковою виплатою.

Оскільки судом встановлено, що керівництвом не приймалося рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відносно позивача, відсутні законодавчо визначені підстави для стягнення з відповідача вказаної допомоги.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову на відсутність вини у невиплаті позивачу у день звільнення грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги через відсутність бюджетних асигнувань від Державної служби України з надзвичайних ситуацій, як головного розпорядника бюджетних коштів на виплату такої допомоги, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Суд не визнає ці обставини поважними для непроведення розрахунку із звільненим працівником у визначений законодавством строк. Вина роботодавця також не виключається у разі відсутності коштів, фінансових труднощів установи тощо.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах, пов`язаних зі зверненням до адміністративного суду звільнених з публічної служби осіб про стягнення на підставі статті 117 КЗпП України суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні внаслідок невиплати в день звільнення одноразової грошової допомоги при звільненні, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 20 лютого 2019 року у справі № 814/1735/16, від 30 січня 2019 року у справі № 806/217/17, від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, від 18 грудня 2018 року у справі № 820/4619/16, від 10 травня 2019 року у справі № П/811/276/16.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору та не сплачував його, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не здійснюється, а доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6-11, 14, 139, 243-246, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області (; вул. Новікова, буд. 1 Б, м.Сєверодонецьк, Луганська область, 93400) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня 2019 року по 23 травня 2019 року в сумі 24676,18 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят шість гривень 18 коп.).

Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 6827,60 грн. (шість тисяч вісімсот двадцять сім гривень 60 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме - до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 12 вересня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.