Справа № 420/1203/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1203/19
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Димерлія О.О.,
судді -Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі - відповідач, ПФУ), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивачу;

- зобов`язати відповідача здійснити виплату з 11.12.2018 року та виплачувати в подальшому позивачу пенсію без обмежень максимального розміру пенсії у розмірі 22046,17 грн. із збереженням суми відсотків нарахування пенсії, які встановлені при призначенні пенсії з урахуванням раніше сплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що пенсійним органом протиправно застосовано положення ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яким було обмежено максимальний розмір пенсії позивачу. Не погоджуючись з такими діями пенсійного органу, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та з 11.12.2018 року позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.18).

Як вбачається з повідомлення про призначення пенсії та перерахунку пенсії (а.с.18) розмір пенсії позивача з урахуванням надбавок склав 22046,17 грн., проте враховуючи обмеження максимального розміру пенсії, пенсія позивачу фактично призначена у розмірі 14970,00 грн. з 11.12.2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пенсія позивачеві виплачується у порядку визначеному Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який є чинним та неконституційним не визнавався, а тому пенсійним органом правомірно обмежено розмір пенсії позивача.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може та при вирішенні даного спору, виходить з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774, який набрав чинності з 01.01.2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31.12.2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740,00 грн..

Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 грн.

Згідно п.2 резолютивної частини цього рішення №7-рп/2016 положення частини 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ч.7 ст.43 вищевказаного Закону визнано неконституційною з 20.12.2016 року, то з цієї дати положення цієї норми вважається відсутніми в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а отже, зміни внесені Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року, є нереалізованими.

Обґрунтовуючи неконституційність положення ч.7 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 20.12.2016 року №7-рп/2016 зазначив наступне:

- Забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей закріплено у частині п`ятій статті 17 розділу I "Загальні засади" Конституції України, який визначає такі основи конституційного ладу в Україні, як, зокрема, суверенітет, територіальна цілісність та недоторканність України, захист яких покладається на Збройні Сили України та інші військові формування;

- Особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту;

- Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 17.03.2004 року №7-рп/2004).

- Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей пов`язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (ч.1 ст.17 Основного Закону України).

- Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року №5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17.03.2004 року №7-рп/2004);

- Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Враховуючи рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016, колегія суддів вважає, що відповідач неправомірно обмежив розмір пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, яке це передбачено частиною 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

При цьому колегія суддів не може погодитися з доводами відповідача та суду першої інстанції про те, що аналогічні обмеження максимального розміру пенсії осіб, звільнених з військової служби, передбачені також і статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, в редакції Закону України від 24.12.2015 року №911-VIII, які не визнавали неконституційними.

Дійсно, стаття 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, в редакції Закону України від 24.12.2015 року №911-VIII, на час призначення позивачу пенсії, визначає, що максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Отже, передбачене статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI обмеження розміру пенсії для осіб, звільнених з військової служби, є за своєю суттю та змістом аналогічним тому, що передбачено частиною 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

На думку колегії судів, визнання Конституційним Судом України такого обмеження неконституційним в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» фактично робить неможливим застування цього ж самого обмеження на підставі Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», незважаючи на те, що положення цього закону не були предметом оцінки Конституційного суду.

Колегія суддів вважає, що аналогічні за суттю та змістом нормативні положення не можуть одночасно суперечити Конституції в одному законі та відповідати Конституції в іншому.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Основного Закону України).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конституційний Суд України в абзаці 2 пп.4.1 п.4 мотивувальної частини Рішення від 02.11.2004 року №15-рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац 3 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 року №17-рп/2010).

Іншим елементом верховенства права є легітимні очікування. Вони полягають у тому, що органи державної влади, у тому числі законодавчий орган, повинні діяти узгоджено у сфері видання нормативно-правових актів (законів) і зміцнювати довіру до них шляхом запобігання прийняття необґрунтованих та свавільних рішень. Це пов`язано з тим, що суб`єкти права повинні передбачати свою правомірну поведінку і розраховувати на стабільність правового регулювання. Це не забороняє вносити зміни до зазначених актів, але при цьому держава повинна дотримуватися розумного балансу між впевненістю осіб у існуючому правопорядку та інтересами публічної політики, для забезпечення яких вносяться зміни. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини особа може розраховувати на "легітимні очікування" якщо вони мають суттєву основу в національному праві (п.35 рішення у справі "Н . К. М. проти Угорщини" від 04.11.2013 року).

У рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац 2 пп.5.4 п.5 мотивувальної частини).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у рішенні від 13.12.2001 року у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п.109).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обмеження розміру пенсії позивача до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, не можуть ґрунтуватися на положеннях Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, оскільки аналогічні за суттю та змістом обмеження, передбачені частиною 7 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», визнанні неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016, а тому застосування таких положень буде суперечити закріпленому в Конституції України принципу верховенства права, зокрема, таким його елементам як правова визначеність та легітимні очікування.

Виходячи з цього, заявлена позивачем позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження розміру пенсії позивач підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити виплату з 11.12.2018 року та виплачувати в подальшому позивачу пенсію без обмежень максимального розміру пенсії у розмірі 22046,17 грн. із збереженням суми відсотків нарахування пенсії, які встановлені при призначенні пенсії, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що він має право на отримання пенсії без обмеження її розміру на рівні десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, саме з дня її призначення, тобто з 11.12.2018 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивач не оспорює визначений відповідачем в повідомленні про призначення пенсії розмір його пенсії без обмежень в сумі 22046,17 грн..

Враховуючи наведені вище висновки апеляційного суду щодо неправомірності обмеження розміру пенсії позивача, колегія суддів приходить до висновку про наявність у відповідача обов`язку призначити та виплачувати позивачу таку пенсію з 11.12.2018 року в розмірі 22046,17 грн..

Обираючи спосіб захисту та відновлення прав позивача на належний рівень його пенсійного забезпечення, з метою уникнення зайвої деталізації резолютивної частини свого рішення стосовно конкретних розмірів та складових пенсії позивача та з метою усунення будь-яких складнощів при тлумаченні цього рішення в процесі його виконання пенсійними органами, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу з 11.12.2018 року пенсію без обмеження її розміру на рівні десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Виходячи з того, що суд апеляційної інстанції при задоволені другої позовної вимоги по-іншому виклав спосіб захисту та відновлення прав позивача, ніж той, про який просив позивач у пункті 3 прохальної частини позовної заяви (а.с.13), колегія суддів вважає, що в такому випадку позов підлягає частковому задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішення, таке рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Справу розглянуто судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ст.263 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно п.1 ч.1 ст.263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 11 грудня 2018 року пенсію без обмеження її розміру на рівні десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.