Справа № 826/27242/15
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа №826/27242/15

адміністративне провадження №К/9901/10081/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Єзерова А. А., Чиркіна С. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Будінвестмонтаж» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва (суддя Кобилянський К. М.) від 09 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя Шостак О. О., судді: Желтобрюх І. Л., Мамчур Я. С.) від 26 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Приватне підприємство «Будінвестмонтаж», Житлово-будівельний кооператив «Своє Житло», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - ГТУЮ у м. Києві), треті особи: ПП «Будінвестмонтаж», ЖБК «Своє Житло», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про скасування рішення від 04 вересня 2015 року № 24162855 про державну реєстрацію права власності за ПП «Будінвестмонтаж» на об`єкт незавершеного будівництва (30% готовності), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року, позов задоволено.

При ухваленні таких рішень суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення від 04 вересня 2015 року в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та не встановив той факт, що у ПП «Будінвестмонтаж» був відсутній документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку.

Не погодившись із вказаними вище судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, ПП «Будінвестмонтаж» подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просило скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року і прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування касаційної скарги ПП «Будінвестмонтаж» зазначило, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання протиправним та скасування рішення від 04 вересня 2015 року № 24162855. Скаржник стверджує, що ним були подані усі необхідні документи для реєстрації права власності (30% готовності) на об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 серпня 2016 року відкрив провадження у цій справі за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд.«Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10 вересня 2019 року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.

У 2005 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали із Акціонерним товариством закритого типу «ДВК» (далі - АТЗТ «ДВК») та Кредитною спілкою «Кредитна спілка військовослужбовців» (далі - КС «Кредитна спілка військовослужбовців») інвестиційні договори та договори на участь у пайовому будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до яких ними були сплачені грошові кошти на будівництво житлового комплексу за вказаною адресою.

Відповідно до підп. 1.1. п. 1 вказаних договорів АТЗТ «ДВК» приймає позивачів у пайове будівництво житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом фінансування ними цього будівництва в обсягах та в порядку, що передбачені цим договором. Умовами даних договорів на участь у пайовому будівництві визначено, що запланований початок будівництва житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 - II квартал 2005 року, гранична запланована дата введення будинку в експлуатацію - I квартал 2007 року.

Однак, протягом 2006 року АТЗТ «ДВК» побудувало лише 13 поверхів будинку першої черги будівництва житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після чого, будівництво було зупинено.

02 березня 2009 року між АТЗТ «ДВК» та ПП «Будінвестмонтаж» було укладено договір № 1/09 про передачу функцій замовника, відповідно до якого АТЗТ «ДВК» передало ПП «Будінвестмонтаж» всі права та обов`язки замовника будівництва 1, 2 та 3 черг житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 .

29 серпня 2015 року ПП «Будінвестмонтаж» звернулось до управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві із заявою № 13034105 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, що розташований на зазначеній вище адресі.

04 вересня 2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві прийнято рішення № 24162855 про державну реєстрацію права власності (30% готовності) за ПП «Будінвестмонтаж» на об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Дегтяренко, 22.

Підставою для прийняття оспорюваного рішення є: договір від 02 березня 2009 року № 1/09 про передачу функцій замовника будівництва, укладений між АТЗТ «ДВК» та ПП «Будінвестмонтаж»; рішення Харківського обласного постійно діючого третейського суду від 04 березня 2009 року у справі № 6/02-09, згідно якого за ПП «Будінвестмонтаж» визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1; дозвіл на виконання будівельних робіт від 09 березня 2006 року № 1884-Об/Т.

Вважаючи, що таке рішення відповідача є незаконним і прийнято усупереч Закону № 1952-IV, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з даним позовом за захистом порушених, на їх думку, прав та інтересів.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України, в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення позивачів до суду з позовом).

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 591/6396/16-а.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли внаслідок договірних відносин між учасниками справи за інвестиційними договорами та договорів про участь у будівництві.

Порушуючи питання про скасування рішення державного реєстратора від 04 вересня 2015 року № 24162855, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги обґрунтовують тим, що реєстраційну дію з оформлення права власності на нерухоме майно за ПП «Будінвестмонтаж» вчинено за відсутності для цього правових підстав, а саме: рішенням третейського суду від 04 березня 2009 року по справі № 6/02-09 не підтверджено право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а лише визнано право на будівельні матеріали та конструктивні елементи; зареєстроване право власності на об`єкт незавершеного будівництва не відповідає вимогам, зазначеним у ст. 328, 331, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

В разі задоволення їх позову та прийняття рішення про скасування оскаржуваної реєстраційної дії, за твердженням позивачів, дасть їм можливість поновити порушені права та законні інтереси, як учасників договору про участь у будівництві, на отримання у власність житлових приміщень у житловому комплексі, будівництво якого здійснюється на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, оскаржуючи проведення реєстраційної дії та прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за третьою особою (ПП «Будінвестмонтаж»), позивачі фактично оспорюють правомірність набуття цією особою права власності на зазначений об`єкт, одночасно заявляючи вимоги, направлені на поновлення їх порушеного права на спірний об`єкт нерухомого майна.

Аналіз зазначених обставин справи та норм права дає підстави колегії суддів вважати, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту їх приватного інтересу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 820/4291/17.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що скасування рішень державного реєстратора з проведення реєстраційних дій обов`язково будуть впливати на майнові права тієї особи, щодо якої ці реєстраційні дії буде скасовано, оскільки питання правомірності укладення та належності виконання цивільно-правових угод, на підставі яких здійснено реєстрацію, обов`язково постане перед судом, який буде вирішувати цей спір.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 821/592/16, від 30 січня 2019 року у справі № 826/26802/15.

Ураховуючи викладене, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку, що заявлений спір не є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку не адміністративного, а цивільного судочинства.

На підставі ч. 3 ст. 3 КАС України (у редакції Закону № 2147-VII) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України (у редакції Закону № 2147-VII) суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі ч. 1 ст. 354 КАС України (у редакції Закону № 2147-VII) суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю (…) і (…) закриває провадження у справі (…) з підстав, установлених ст. 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених ст. 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги (абз. 2 ч. 1 ст. 354 КАС України).

Оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу з порушенням правил предметної юрисдикції, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду встановив наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень із закриттям провадження у справі.

Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 344, 349, 354, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Будінвестмонтаж» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: Приватне підприємство «Будінвестмонтаж», Житлово-будівельний кооператив «Своє Житло», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді

А. А. Єзеров

С. М. Чиркін