Справа № 320/6574/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6574/18 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

позивача: ОСОБА_1

представник відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого заступника начальника управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Кондратюк Л.П. про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Першого заступника начальника управління Києво-Святошинського УСНЗ Кондратюк Л.П., в якому просить суд скасувати рішення № 320 від 16.01.2018 р. про відмову у призначенні субсидії; зобов`язати задовольнити заяву на отримання субсидії від 15.09.2017 р.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що у вересні 2017 року звернувся до Тарасівської сільської ради із заявою про призначення щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг із подальшим направленням її до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, однак відповідач відмовив у призначенні такої субсидії у зв`язку з відсутністю договору оренди житла. На думку позивача, вказана відмова є протиправною та такою, що порушує його права та законні інтереси.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що заява позивача про отримання субсидій була розглянута відповідачем із порушенням місячного терміну, а також те, що працівниками УСЗН чинилися штучні перепони у отриманні субсидії позивачем. Суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем договір оренди житла у прийнятті якого було відмовлено працівницею УСЗН з огляду на невідповідність його форми, не надав оцінки доводам позивача про те, що договір оренди складається у довільній формі. Апелянт зазначає, що відповідачем не було проінформовано його в належній мірі про необхідність подання, разом із заявою про отримання субсидії, договору оренди, зокрема, не спростовано факту його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем у встановлений судом строк подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Обґрунтовуючи свої заперечення на апеляційну скаргу, зазначає, що у разі подання документів, передбачених законом у неповному обсязі, субсидія призначається за умови надходження протягом місяця з дня подання (відправлення) заяви усіх необхідних документів. Від позивача додаткових документів протягом вказаного строку, а саме: договору оренди (найму) житла не надходило, а тому вважає, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем у відповідності до вимог закону.

В судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2007 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 03.06.2015 № 355, виданою Виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради.

Відповідно до договору оренди від 10.09.2015, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позивача в користуванні перебуває будинок, земельна ділянка під забудову і господарське приміщення.

15.09.2017 р. позивач звернувся до Тарасівської сільської ради із заявою про призначення щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг із подальшим направленням її до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, додавши декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, довідку про склад сім`ї, довідку про розмір платежів за використання природного газу та копію довідки про місце проживання.

Листом від 16.01.2018 р. № 320 відповідач відмовив у призначенні житлової субсидії, зазначивши, що призначення такої субсидії здійснюється за місцем реєстрації, а у разі його відсутності - на підставі договору найму житла.

На думку позивача, така відмова є протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем у встановлений законом строк не було подано до УСЗН додаткових документів, зокрема, договору оренди (найму) житла, а тому відповідач правомірно прийняв рішення про відмову у наданні субсидії. Окрім того, суд першої інстанції зауважив, що перелік документів необхідних для отримання субсидії знаходиться у відкритих загальнодоступних інформаційних джерелах, а тому надання переліку документів, необхідних для призначення субсидії є правом органу соціального захисту, а не обов`язком.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Призначення та порядок надання громадянам щомісячної адресної безготівкової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг регулюється постановою Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21.10.1995 № 848 (далі - Постанова № 848).

Так, відповідно до п. 3 Постанови № 848 призначення житлових субсидій та контроль за їх цільовим використанням здійснюється структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м.м. Києві і Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад.

Згідно п. 6 Постанови № 848 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) субсидія призначається одній із зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб. В окремих випадках на підставі рішення районної, районної у мм. Києві і Севастополі держадміністрації та виконавчого органу міської і районної ради або утвореної ними комісії та акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства субсидія може призначатися особі, яка не зареєстрована, але фактично проживає у житловому приміщенні (будинку) на підставі договору найму (оренди) житла (далі - орендар), якщо їй нараховується плата за житлово-комунальні послуги, або індивідуальним забудовникам, будинки яких не прийняті в експлуатацію. Субсидія не може призначатися одночасно за місцем реєстрації особи та місцем її фактичного проживання.

Тобто, з наведеного слідує, що комісією з питань призначення житлової субсидії може бути прийнято рішення про призначення субсидії особі, яка не зареєстрована, але фактично проживає у житловому приміщенні (будинку) на підставі договору найму (оренди) житла.

Так, після розгляду Управлінням соціального захисту населення усіх поданих позивачем документів, заявнику було повідомлено, що призначення житлової субсидії здійснюється за місцем реєстрації, а у разі його відсутності - на підставі договору оренди житла.

Відповідно до п. 13 Постанови № 848 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі подання документів, передбачених цим пунктом, у неповному обсязі субсидія призначається за умови надходження протягом місяця з дня подання (відправлення) заяви усіх необхідних документів.

Отже, обов`язковою умовою для призначення субсидії є надання повного пакету документів, в тому числі доказів місця реєстрації такої особи або доказів укладення договору оренди житла.

Як вбачається з листа УСЗН Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16.01.2018 р. № 320, УСЗН Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області розглянуто заяву позивача за № 4178 від 07.11.2017 р. та прийнято рішення про відмову у наданні субсидії з огляду на неподання ним доказів реєстрації місцезнаходження чи договору оренди житла.

З наведеного вище рішення вбачається, що позивачем, разом і заявою про призначення субсидії, подано декларацію. Договір про оренду житла за місцем проживання позивачем поданий не був.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки заявник додаткових документів, зокрема договору оренди у встановлені законом строки не надав, орган соціального захисту населення правомірно прийняв рішення про відмову у призначенні житлової субсидії.

Вважаючи вищевказані висновки суду першої інстанції помилковими, позивач вказує на те, що подавав договір оренди, проте у його прийнятті було усно відмовлено з огляду на не відповідність його формі.

В контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідно до положень ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено поняття належності доказів, якими учасник спору обґрунтовує свої вимоги.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В даній справі предметом доказування є правомірність прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні субсидії. Отже, в даному випадку, позивачем повинні бути надані документальні докази подання необхідного переліку документів для призначення субсидії, а відповідач повинен надати докази правомірності своєї відмови.

Колегія суддів акцентує увагу позивача на тому, що оскільки в даній справі оскаржується рішення відповідача, відповідно суд розглядає справу в межах доводів, викладених в останньому.

Отже, в даному випадку, суд не може надавати оцінку усним доводам чи правовій оцінці договору оренди відповідним працівником УСЗН поза межами прийнятого рішення, оскільки вони не можуть бути беззаперечними доказами в розумінні закону. Колегія суддів зауважує, що оцінка невідповідності форми договору оренди житла, має бути надана відповідачем шляхом прийняття відповідного рішення із зазначенням норм закону та мотивів такої невідповідності. І лише в такому випадку, суд може надати оцінку правомірності таким доводам відповідача. В іншому випадку, суд не наділений повноваженнями самостійно на власний розсуд трактувати відповідність форми договору оренду житла вимогам закону поза межами предмету спору.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки довільності форми складання договору.

Окрім того, колегія суддів критично оцінює посилання позивача на те, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням строків, оскільки в даній справі не оскаржується бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви позивача у законодавчо визначені строки.

Позивач зазначає, що орган соціального захисту населення не проінформував його у повному обсязі щодо переліку документів, які необхідні для призначення житлової субсидії.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаним твердженням зазначив, що інформація про умови надання громадянам субсидії належить до публічної інформації, а відтак вся необхідна інформація про умови надання субсидії міститься в друкованих та електронних засобах масової інформації, мережі Інтернет, зокрема на офіційних сайтах органів державної влади та місцевого самоврядування, нормативно-правових актах, які знаходяться у відкритому доступі, а відтак надання такої інформації відповідачем є його правом, а не обов`язком.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що надання інформації про перелік документів, необхідних для призначення субсидій є обов`язком органу соціального захисту, а не правом, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності такого обов`язку визнає помилковими.

Слід звернути увагу позивача на те, що він міг отримати необхідну йому інформацію, зокрема, шляхом звернення із відповідним письмовим запитом про надання переліку документів, які необхідні для призначення субсидії у тому разі, якщо відповідач відмовляється надавати його в усному порядку. Отримання даної інформації не залежить від того є відповідач розпорядником інформації чи ні, оскільки питання призначення субсидій та перелік документів, які необхідні для її призначення врегульовані на законодавчому рівні. У разі надання письмової відмови у наданні переліку документів, позивач наділений правом на її оскарження.

Позивач зазначає в апеляційній скарзі, що неодноразово звертався із відповідними запитами до відповідача про надання інформації про перелік документів, необхідний для призначення субсидії, проте відповіді не отримав. Разом з тим, вказані доводи позивача не підкріплюються документальними доказами, зокрема, доказами направлення таких запитів, їх отримання відповідачем, доказами оскарження бездіяльності відповідача у нерозгляді його звернень.

Надаючи оцінку всім аргументам позивача, викладеним в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, що вказує на те, що суд надає оцінку діям, бездіяльності, в даному випадку, рішенню суб`єкта владних повноважень в межах закону та не наділений правом надавати оцінку економічній ситуації в країні, а відтак також відхиляє доводи позивача щодо ненадання судом першої оцінки доводам позивача стосовно загальновідомої інформації про економічний стан населення України.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Водночас, у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994).

Суд також враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, доводи позивача щодо ненадання оцінки всім аргументам, викладеними в позовній заяві, судом першої інстанції в їх сукупності, замість надання мотивованої оцінки кожному аргументу позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд не зобов`язаний надавати детальну оцінку кожному аргументу сторони, якщо вони не впливають на суть справи.

В контексті вищевикладеного, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем до УСЗН договору оренди житла, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв у спосіб, передбачений чинним законодавством України, а доводи позивача про неправомірність прийнятого рішення є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на викладене, позовні вимоги про скасування рішення № 320 від 16.01.2018 про відмову у призначенні субсидії та зобов`язання задовольнити заяву на отримання субсидії від 15.09.2017 є необґрунтованими та безпідставними.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до УСЗН із повним пакетом документів для отримання субсидії.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зважаючи на те, що в задоволенні апеляційної скарги судом відмовлено, відповідно відсутні підстави для перерахунку та відшкодуванню судових витрат.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є. Пилипенко

В.В. Файдюк

Повний текст постанови виготовлено 11.09. 2019 р.