Справа № 640/13334/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 вересня 2019 року № 640/13334/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

адвоката ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява адвоката ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просила суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 №Ф-83812-17.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вимогою Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-83812-17 її зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 21030,90 грн по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ).

Проте, як зазначає позивач, у вимозі не зазначено періоду, за який нараховано суму ЄСВ, проте, як вважає позивач, таким періодом є період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2019 року та недоїмка у розмірі 21030,90 грн складається з наступних сум та періодів її нарахування: за 2017 рік (8448,00 грн з розрахунку 704,00 грн на місяць), 2018 рік (9828,72 грн з розрахунку 819,06 грн на місяць) та І квартал 2019 року (2754,18 грн з розрахунку 918,06 грн на місяць).

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач оскаржила її у адміністративному порядку, але рішенням Державної фіскальної служби України №30711/6/99-99-11-05-02-25 від 04 липня 2019 року оскаржувана вимога Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишена без змін, а скарга позивача-без задоволення.

Позивач не погоджується з вказаною вимогою з тих підстав, що відповідно до свідоцтва №5274 від 28 вересня 2012 року вона має право на заняття адвокатською діяльністю, з 09 листопада 2011 року позивач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві як платник єдиного внеску.

Також, у позовній заяві зазначено, що позивач має статус адвоката, проте за весь період перебування на обліку та по теперішній час остання перебуває у трудових відносинах за основним місцем роботи на умовах повного робочого часу в підприємствах та установах міста Києва, які, в свою чергу, виплачували їй заробітну плату, отримували та перераховували до відповідних бюджетів усі обов`язкові платежі, у тому числі ЄСВ, а саме:

- з 19 червня 2008 року по 31 березня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «РОАГРО» на посаді юрисконсульта юридичного відділу;

- з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО» на посаді юрисконсульта юридичного відділу;

- з 01 квітня 2018 року по теперішній час товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО» на посаді начальника юридичного відділу.

Тобто, за доводами позивача, за період 2017 рік, 2018 рік, І квартал 2019 року товариством з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО», з яким позивач перебуває у трудових відносинах у вказаних період, нараховано на заробітну плату єдиний внесок, виходячи з бази нарахування єдиного внеску, встановленого статтею 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у розмірі 22% та сплачено в загальній сумі 197860,83 грн, що є у 7 разів більшим за мінімальний нарахований внесок, встановлений на 2017, 2018, 2019 роки.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що за весь період перебування на обліку вона не здійснювала та не здійснює незалежну професійну діяльність поза межами товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО», як самозайнята особа, та не отримувала й не отримує дохід від такої діяльності. Рахунки у банківських установах для здійснення такої діяльності також не відкривалися, а рахунок, який визначений у вимозі, є рахунком, який відкритий в рамках зарплатного проекту роботодавця для отримання позивачем заробітної плати.

Також, позивач наголосила й на тому, що вказані вище відомості відображено в деклараціях за 2017 та 2018 роки та у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 та 2018 роки

Незгода позивача з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-83812-17 стала підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною вимогою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно інформаційних баз даних органів ДФС позивач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю - адвокат, з 22 листопада 2012 року по теперішній час.

Станом на 13 серпня 2019 року у інтегрованій картці позивача обліковуються нарахування єдиного внеску як самозайнятій особі - адвокату у розмірі 8448,300 грн за 2017 рік (термін 02 травня 2018 року), а також щоквартальні нарахування єдиного внеску на загальну суму 15337,08 грн, в тому числі за І квартал 2018 року - 2457,18 грн, за ІІ квартал 2018 року - 2457,18 грн, за ІІІ квартал - 2457,18 грн, за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн, за І квартал 2019 року - 2754,18 грн та за ІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн.

При цьому, представник відповідача, посилаючись на положення чинного законодавства України, зазначив, що для звільнення від обов`язку по сплаті єдиного соціального внеску, позивачу необхідно знятись з обліку у контролюючих органах як самозайнята особа, оскільки саме факт обліку у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність і є підставою для нарахування ЄСВ.

Крім того, представник відповідача послався на те, що платник ЄСВ, визначений у пункті 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до визначеної бази нарахування єдиного внеску, незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.

Також, представник відповідача зазначив, що з Єдиного реєстру адвокатів України право на заняття адвокатською діяльністю позивача не зупинено, а тому, за доводами представника відповідача, позивач не може стверджувати, що не займається адвокатською діяльністю.

На підставі викладених вище обставин, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач підтримала доводи, викладені нею у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (надалі - Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваної вимоги) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини 8 вказаної статті Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5- - 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця..

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ.

Так, у відповідності до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності віднесені до платників єдиного внеску.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України дозволяє суду дійти висновку про те, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання або не отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Судом встановлено та вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, що ОСОБА_1 (в подальшому позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_4 ») на підставі рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 28 вересня 2012 року №29-23-29 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5274 (Т.1, арк. 24, 31).

Як встановлено судом та не спростовано наявними в матеріалах справи доказами, з 22 листопада 2012 року позивач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат).

Відповідно до відомостей з трудової книжки ОСОБА_1 , остання у період з 19 червня 2008 року по 31 березня 2014 року перебувала у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «РоАгро» та з 01 квітня 2014 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО», з 02 квітня 2018 року займає посаду начальника юридичного відділу товариства (Т.1, арк. 25-30).

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що доходу від незалежної професійної діяльності позивач у 2017, 2018 роках не отримувала, що підтверджується відомостями, відображеними позивачем у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік та за 2018 рік (Т.1, арк. 33-37, 38-42).

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що за позивача сплачувався єдиний соціальний внесок у період з січня 2017 року по березень 2019 року (Т.1, арк. 32).

Таким чином, судом встановлено, що у період з 01 січня 2017 року по теперішній час позивач не здійснює самостійної адвокатської діяльності та не отримує доходу від такої діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи, у розумінні законодавства про зайнятість населення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №820/1538/17.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Аналіз наведених норм дозволяє суду дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником у межах такої незалежної професійної діяльності. і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Так, судом встановлено, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю у період з 01 січня 2017 року по теперішній час реалізовувала не як самозайнята особа, а як найманий працівник. В той же час, єдиний соціальний внесок за неї сплачувався роботодавцем - товариством з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО» з січня 2017 року по березень 2019 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про доходи, з якої вбачається, що роботодавець позивача щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 у розмірі не менше мінімального від суми нарахованої їй заробітної плати за місяць.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї регулярно нараховувався та сплачувався у період з січня 2017 року по березень 2019 року роботодавцем у розмірі не менше мінімального, у позивача був відсутній обов`язок по сплаті вказаного внеску як особою, що має право здійснювати адвокатську діяльність, оскільки фактично позивач була найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Однак, 15 травня 2019 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-83812-17, в якій зазначено обов`язок ОСОБА_1 сплатити недоїмку по сплаті єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн (Т.1, арк. 13).

Суд зазначає, що вказана вимога не містить будь-яких відомостей щодо періоду нарахування позивачу єдиного соціального внеску, який підлягає сплаті.

В той же час, суд звертає увагу на те, що представником відповідача у відзиві на позовну заяву зазначено період за який було нараховано єдиний соціальний внесок позивачу, зокрема, за у розмірі 8448,300 грн за 2017 рік (термін 02 травня 2018 року), а також щоквартальні нарахування єдиного внеску на загальну суму 15337,08 грн, в тому числі за І квартал 2018 року - 2457,18 грн, за ІІ квартал 2018 року - 2457,18 грн, за ІІІ квартал - 2457,18 грн, за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн, за І квартал 2019 року - 2754,18 грн та за ІІ квартал 2019 року - 2754,18 грн.

Проте, відповідачем не доведено суду, що позивач у період з січня 2017 року по 15 травня 2019 року була самозайнятою особою та здійснювала адвокатську діяльність, що свідчить про протиправне нарахування відповідачем позивачу до сплати суми єдиного соціального внеску за вказаний період, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-83812-17 протиправною та її скасування.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов адвоката ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-83812-17- задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-83812-17.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова