Справа № 260/1127/19
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні клопотання

10 вересня 2019 рокум. Ужгород№ 260/1127/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Стенавська А.М.

та осіб, що беруть участь у справі -

позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Адам Ю.В., Строган М.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання представника відповідача щодо закриття провадження в адміністративній справі за позовною заявою Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегул Івана Івановича до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Крегул Іван Іванович звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення.

10.09.2019 року, під час підготовчого судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у даній адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, а саме з підстав недоведеності порушення оскаржуваними діяннями особистих прав та інтересів позивача.

Вказане клопотання представник відповідача обґрунтовує тим, що оскаржуваним Наказом перенесено строки проведення планової перевірки приватного виконавця, і вказаний наказ жодним чином не порушує права свободи чи інтереси Позивача.

Також зазначає, що під час прийняття Наказу відповідачем додержано всіх приписів законодавства, а перевірка діяльності приватного виконавця є лише одним із заходів контролю Міністерства юстиції України за його діяльності і жодним чином не порушує права позивача.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Недоведеність порушення оскаржуваними діяннями та наказом особистих прав та інтересів позивача є підставою для закриття провадження у справі, враховуючи практику Верховного Суду, а саме в ухвалі Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 800/554/17 та постанові від 15.03.2018 року у справі № 800/414/17 (П/9901/77/18).

Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні подане клопотання підтримала та просила суд таке задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у такому та закрити провадження у даній адміністративній справі.

Позивач у підготовчому судовому засіданні проти задоволення даного клопотання заперечував, оскільки таке є безпідставним та не обґрунтованим, а в разі закриття провадження у справі буде порушено його право на доступ до правосуддя і він не зможе захистити свої як він вважає порушенні права.

Розглянувши подане представником відповідача клопотання та матеріали справи, заслухавши думку представників сторін з приводу поданого клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до змісту статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, у нерозривному зв`язку з метою адміністративного процесу, перебуває мета реалізації громадянином (особою) свого адміністративно-процесуального статусу, котра забезпечує його визнання повноправним учасником адміністративно-процесуальних правовідносин; наділяє його комплексом процесуальних прав і обов`язків та надає їм офіційного характеру шляхом закріплення їх у правових нормах.

При цьому, процес формування такого адміністративно-процесуального статусу має бути спрямованим на режим «найбільшого сприяння» особі в його взаєминах з іншими суб`єктами адміністративного процесу.

Таким чином, процес формування та реалізації цього статусу є тісно пов`язаним із регламентацією правового становища інших суб`єктів адміністративного процесу, які вчиняють процесуальні дії.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кац та інші проти України» від 18 грудня 2008 року (п. 95) вказується, що існування засобів юридичного захисту має бути достатньо певним як на практиці, так і в теорії, оскільки без цього їм не вистачатиме належної доступності та ефективності.

Відповідно до статті 124 Конституції України, правосуддя здійснюють виключно суди, юрисдикція яких поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії.

Статтею 55 Конституції, кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги, якщозакономне передбачено прямо обмеження такого права.

Крім того, ЄСПЛ в своїх рішеннях зазначає, що право на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції), одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг (Перетяка та Шереметьєв проти України, рішення від 20 червня 2011 року, параграф 33).

Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (пункт 37 рішення в справі GUЙRIN v. FRANCE від 29 липня 1998 року).

Право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності державних органів є однією із найважливіших гарантій захисту громадянами своїх прав та свобод від їх порушення. При цьому значення адекватного реагування суду на скарги полягає в їх розгляді і відповідній перевірці законності, обґрунтованості та справедливості рішень, дій чи бездіяльності державних органів, в наданні можливості судам виявити помилки і недоліки правозастосовної діяльності.

Порівняно із іншими процедурами судовий порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних органів забезпечує більшу об`єктивність, більш широкі можливості зацікавлених осіб у відстоюванні своїх інтересів, більшу авторитетність та обов`язковість прийнятого за результатами розгляду скарги рішення.

Також слід відзначити і змагальні засади судового розгляду скарг, що притаманні судовій системі, які визначаються особливою роллю судової влади у системі поділу влад.

Суд виступає найвищим арбітром у вирішенні конфліктів на ґрунті реалізації норм права, гарантом захисту прав і свобод людини та громадянина.

Таким чином, єдиним критерієм, який дозволяє визначити, які рішення, дії чи бездіяльність державних органів можуть бути оскаржені до суду та хто саме має право на таке оскарження, є обмеження конституційних прав і свобод громадян або створення перепон для доступу до правосуддя. При цьому, єдиною підставою для обмеження доступу до правосуддя при оскарженні рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади чи посадових осіб є існування прямої законодавчої заборони.

Суд, критично оцінює посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду в ухвалі Верховного Суду від 01.02.2018 року у справі № 800/554/17 та постанові від 15.03.2018 року у справі № 800/414/17 (П/9901/77/18), оскільки такі стосуються особливостей провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно дисциплінарної комісії прокурорів у порядку статті 266 КАС України, і судом надавалася правова оцінка іншим обставинам, які не стосуються предмету даного спору, а відтак не можуть буті застосовані судом у даній адміністративні справі як підстава для задоволення даного клопотання.

Крім того, суд також вважає за не обхідне зазначити, що закриття провадження у справі з підстав п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, на які посилається представник відповідача у справі, передбачає вчинення судом іншої процесуальної дії передбаченої ч. 1 ст. 239 КАС України відповідно до якої суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За наявним складом учасників судового процесу (позивача та відповідача) та беручи до уваги предмет позову (рішення суб`єкту владних повноважень) суд вважає, що за вказаних обставин в даному випадку наявний публічно правовий спір який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином закриваючи провадження у даній справі з підстав п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд позбавлений можливості роз`яснити позивачу до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи, що в свою чергу виключає можливість закриття провадження у даній справ з цих підстав.

Щодо посилань представника відповідача про те, що оскаржуване позивачем рішення ніяким чином не порушує його права, то слід зазначити, що ці обставини повинні бути встановленні судом в ході розгляду даної справи по суті, а не підчас проведення підготовчого судового засідання у даній справі і ці обставини не можуть бути підставою в даному випадку щодо закриття провадження у даній справі з підстав п.1 ч.1 ст. 238 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача є необґрунтованим, а тому у задоволенні такого слід відмовити повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 238, 243,248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 238 КАС України - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано судом 13.09.2019 року.

СуддяC.А. Гебеш