Справа № 440/701/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 р.Справа № 440/701/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 18.04.19 року по справі № 440/701/19

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу,організації освітньої та наукової діяльності

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу,організації освітньої та наукової діяльності, в якій просить: визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо відсутності правових підстав для винесення на розгляд комісії МВС матеріалів про надання йому, ОСОБА_1 , статусу учасника бойових дій, викладене в листі № 22/7-Б-1911 від 07.09.2018 р.; зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України визнати його учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо нерозгляду та неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) від 31 серпня 2018 року про надання статусу учасника бойових дій та видачу посвідчення встановленого зразка.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ 24, 01024, ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) від 31 серпня 2018 року та вирішити питання про надання статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Міністерство внутрішніх справ України, не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог скарги відповідач зазначає, що у Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Вірменська PCP та загалом СРСР, до складу якого входила вищезазначена республіка, відсутні. Окрім того, надані позивачем докази по справі свідчать лише про виконання ним у визначений період службових обов`язків по охороні громадського порядку і не можуть слугувати підтвердженням участі у бойових діях. Слід також зазначити, що у 1988-1989 роках Азербайджанська PCP та Вірменська PCP входили до складу СРСР, який існував з 1922 року до 1991 року, був єдиною союзною багатонаціональною державою, утвореною на основі принципу соціалістичного федералізму. У зв`язку з цим, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 під час навчання в Дніпровській спеціальній середній школі міліції МВС СРСР направлявся в 1988 році у відрядження до іншої держави. Крім того, воєнний час оголошується чинним законодавством відповідної держави. На території СРСР у 1988-1989 роках воєнний час не оголошувався. Отже, факт виконання ОСОБА_1 службових обов`язків по охороні громадського порядку на території Азербайджанської PCP в 1988-1989 роках не може слугувати підставою для визнання останнього учасником бойових дій. Копій чи витягів з наказів державних органів про залучення позивача до бойових дій до суду також не надано. У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції про зобов`язання МВС України вирішити питання про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, тобто фактично зобов`язання МВС України надати позивачу статус учасника бойових дій, є незаконним. Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для віднесення Нагірного Карабаху Азербайджанської PCP до території країн, де велися бойові дії, згідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - відповідно до позиції «інші країни після 1979 року - примітка 6», є також необґрунтованим. Окрім того, суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України, на які посилався відповідач. Враховуючи вищезазначене, а також те, що територія та період бойових дій, на які посилався позивач, до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63, не віднесені, підстав для визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій відповідно до вимог чинного законодавства немає. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 року без змін.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 навчався у Дніпропетровській спеціальній школі міліції МВС СРСР.

22 листопада 1988 року з метою виконання спеціального завдання МВС СРСР з охорони громадського порядку в м. Сумгаїт, Дніпропетровською спеціальною школою міліції МВС СРСР видано наказ № 183, яким для виконання спеціального завдання МВС СРСР з постійного та тимчасового складу сформований батальйон у складі 2 роти, 7 взводу, до складу батальйону за випискою з наказу включений під № 163 курсант ОСОБА_1 (а.с. 14).

Цей батальйон та курсант ОСОБА_1 у його складу у період часу з листопада 1988 року по лютий 1989 року виконували на території Азербайджанської РСР функції з охорони громадського порядку під час перебігу Нагірно-Карабаського конфлікту.

Згідно з наказом від 27 січня 1989 року "Про передислокацію особового складу батальйону" 5 лютого 1989 року, у зв`язку з виконанням спеціального завдання МВС СРСР у м. Баку, Дніпропетровський батальйон міліції поїздом № 31 Баку - Київ повернутий до постійного місця дислокації - м. Дніпропетровськ, в тому числі ОСОБА_1 (а.с. 15).

31 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду питань, пов`язаних з установленням статусу учасника бойових дій, в якій просив визнати його учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2018 року № 22/7-Б-1911 позивача проінформовано, що правові підстави для винесення на розгляд Комісії МВС матеріалів про надання йому статусу учасника бойових дій відсутні.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо нерозгляду та неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 та зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 серпня 2018 року та вирішити питання про надання статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що МВС України не забезпечило належний розгляд заяви позивача про надання йому статусу учасника бойових дій, допустивши при цьому бездіяльність.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на те, що ані позивачем, ані відповідачем рішення суду в частині позовних вимог, які були залишені без задоволення, в апеляційному порядку оскаржено не було.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус учасника бойових дій визначається Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу" учасниками бойових дій визнаються:

1) військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Другої світової воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Другої світової воєн;

2) учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону також передбачено, що учасниками бойових дій визнаються колишні військовослужбовці, особи вільнонайманого складу, а також колишні бійці винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших формувань, що брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп фашистської Німеччини та інших незаконних формувань і груп на території колишнього Союзу РСР.

Повноваження відносно вивчення документів та прийняття рішення щодо надання працівникам МВС статусу учасника бойових дій, розгляд питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни, відповідно до пунктів 6 і 13 статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", належать Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (далі - Комісія) відповідно до Положення про останню, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26.08.2016 № 868.

Згідно з пунктом 1 вказаного Положення від 26.08.2016 № 868, основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо надання працівникам МВС статусу учасника бойових дій, розгляд питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до пунктів 6 і 13 статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Пунктом 3 Положення № 868 передбачено, що Комісія приймає рішення щодо надання статусу учасника бойових дій, учасника війни в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації).

Згідно з пунктом 4 Положення № 868, Комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій, учасника війни у разі: відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; надання недостовірних даних про осіб, зазначених у пункті 1 розділу І цього Положення; виявлення факту підроблення документів, які є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни; наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.

Відповідно до Розділу V Положення № 868, формою роботи Комісії є засідання, що проводяться не рідше одного разу на місяць (за наявності документів для розгляду). Дата проведення засідання та порядок денний повідомляються членам Комісії не пізніше ніж за 2 робочі дні до засідання. Засідання Комісії є правомочним, якщо на ньому присутні не менше половини її членів. Рішення Комісії приймаються відкритим голосуванням простою більшістю голосів членів Комісії, присутніх на засіданні. У разі незгоди з прийнятим рішенням член Комісії письмово викладає свої заперечення у рапорті (доповідній записці), що додається до протоколу засідання Комісії і є його невід`ємною частиною. Результати засідання Комісії оформлюються протоколом не пізніше 3 робочих днів з дня його проведення. Протокол підписується головою Комісії, його заступником, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

З аналізу змісту пунктів 3, 4 Положення № 868 вбачається, що наслідком розгляду заяви особи про надання їй статусу учасника бойових дій у разі звернення до Комісії є рішення про надання/відмову у наданні статусу учасника бойових дії.

В той же час, з матеріалів справи встановлено, що на звернення позивача до Комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, він отримав не рішення Комісії про надання/відмову у наданні статусу учасника бойових дії, а лист Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України про відсутність правових підстав для винесення на розгляд комісії МВС матеріалів про надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Отже, всупереч вимогам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Положення № 868, відповідач не розглянув у жоден спосіб заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи.

Нормами Положення від 26.08.2016 № 868 не встановлено повноважень Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України приймати рішення про наявність або відсутність правових підстав для винесення на розгляд комісії МВС матеріалів про надання позивачу статусу учасника.

Відповідно до Положення про Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України, затвердженого наказом МВС України від 24.05.2018 №440, вказаний Департамент лише здійснює реєстрацію та видачу документів, необхідних для визнання персоналу апарату МВС, територіальних органів, підрозділів системи МВС, а також колишніх працівників органів внутрішніх справ учасниками бойових дій, учасниками війни /п. 62/, а також організаційно забезпечує роботу комісії МВС з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни /п. 63/.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що МВС України не забезпечило належний розгляд заяви позивача про надання йому статусу учасника бойових дій, допустивши при цьому бездіяльність, суд першої інстанції правомірно визнав бездіяльність МВС України протиправною.

Жодних доводів щодо правомірності розгляду заяви позивача апеляційна скарга не містить.

При цьому, забезпечуючи належний захист порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати МВС України розглянути заяву ОСОБА_1 , датовану 31 серпня 2018 року, про надання йому статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні суду.

Так, висновки, які суд першої інстанції вважає, що слід врахувати при розгляді цієї заяви, полягають у неспростованості та доведеності участі ОСОБА_1 у збройному конфлікті на території автономної республіки Нагірний Карабах у 1988-1989 роках та наявності підстав віднести Нагірний Карабах Азербайджанської РСР до територій країн, де велися бойові дії, згідно Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - відповідно до позиції "інші країни після 1979 року - примітка 6). Відповідно, підтверджено позицію позивача, ОСОБА_1 , про поширення на нього статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу".

Колегія суддів також погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території.

В згаданому нормативно-правовому акті відсутнє зазначення факту проведення бойових дій на території Азербайджанської СРСР.

Водночас, в примітці 6 до вищевказаної постанови зафіксовано, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, однак Генеральний штаб Збройних Сил України інформацією не володіє.

В ході розгляду справи колегія суддів дійшла висновку, що під визначенням «інші країни після 1979 року», яке міститься в Постанові Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994, слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР.

Такий висновок ґрунтується на наступному.

24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення «інші країни після 1979 року» міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни» слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

При цьому, судом приймаються до уваги загальновідомі факти про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1992 роки в СРСР, зокрема, в середньоазійских республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками, які призвели до людських жертв. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів, чи мало зазначене спеціальне завдання МВС СРСР, на виконання якого був направлений зазначений підрозділ, характер бойового і чи приймав особовий склад цього підрозділу, і позивач в тому числі, участь у бойових діях на території Азербайджанської РСР.

Отже, позивач відноситься до МВС України, а тому відмова останнього про розгляд на комісії його звернення є протиправною.

Також колегія суддів враховує, що на виконання доручення Кабінету Міністрів України № 42048/4/1-05 від 05.09.2005 року МЗС України в листі від 21.09.2005 року вих. № 620/14-110-1410 надало інформацію щодо юридично визначених періодів бойових дій на територіях держав Кавказу та Молдови, а саме:

Нагірно-карабаський конфлікт - Азербайджанська республіка визнає ведення бойових дій на території АР у період з жовтня 1988 року по квітень 1994 рік;

Грузино-південноосетинський та грузино-абхазький конфлікти (в Грузії не існує законодавчих актів, які б юридично визначали періоди ведення бойових дій, однак в державних органах влади прийнято вважати, що військова фаза тривала у ході грузино-південноосетинського конфлікту з жовтня 1990 року по 23 червня 1992 року; у ході грузино-абхазького конфлікту з 14 серпня 1992 року до 30 вересня 1993 року);

Придністровський конфлікт - відповідно до Постанови Уряду Республіки Молдова N 662 від 12.10.92 р. "Про встановлення меж зони воєнного конфлікту і часу початку та закінчення бойових дій в дністровській зоні Республіки Молдова" днем початку бойових дій встановлено 2 березня 1992 року (день визволення с. Кочієрь від гвардійців і козаків), а днем завершення бойових - 13 серпня 1992 року (день розведення сторін протистояння).

Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставне віднесення судом першої інстанції Нагірного Карабаху Азербайджанської PCP до території країн, де велися бойові дії, відповідно до позиції «інші країни після 1979 року - примітка 6».

Колегія суддів вважає визначальним для отримання учасниками Нагірно-Карабаського конфлікту, Придністровського конфлікту статусу учасника бойових дій, факт проходження особою служби у відрядженні на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР, Молдавської РСР, де в цей період велися бойові дії і участь особи у бойових діях.

Також, колегія суддів надає правову оцінку спірним правовідносинам, з огляду на наявність висновків застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 травня 2010 року (№ 21-74во10), 3 жовтня 2011року (№ 21-162а11), 16 жовтня 2012 року (№ 21-337а12) та 3 грудня 2013 року (№ 21-425а13), від 25 лютого 2014 року (№ 21-9а14), на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.

У даних постановах Верховний Суд України дійшов висновку, що положення примітки 6 до Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій після грудня 1979 року поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях. Відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР (у тому числі Азербайджанської РСР).

Одночасно з цим, колегія суддів зазначає, що помилковими є посилання відповідача на зазначені правові позиції Верховного Суду України, оскільки відрядження позивача здійснювались відповідно до наказів МВС Української РСР, які відповідно до ст. 71 Конституції Української РСР являлись обов`язковими на той час, а позивач у складі батальйону, сформованого відповідно до наказу № 183, виконував службово-бойові завдання на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР - республік колишнього Союзу РСР, які не відносились до інших країн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що факт виконання ОСОБА_1 службових обов`язків по охороні громадського порядку на території Азербайджанської PCP в 1988-1989 роках не може слугувати підставою для визнання останнього учасником бойових дій, оскільки не є підтвердженням самої участі у бойових діях, колегія суддів зауважує на таке.

З 24.08.1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в тому числі і по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Разом з тим, у період входження Української РСР до складу союзної держави (СРСР) громадяни України, призиваючись на військову службу, приймали військову присягу на вірність Батьківщині.

Відповідно до ст. 29 Конституції Українcької РСР захист Соціалістичної Вітчизни належить до найважливіших функцій держави і є справою всього народу. З метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні сили СРСР і встановлено загальний військовий обов`язок.

Військова служба - це особливий вид державної служби, що полягає у виконанні радянськими громадянами конституційного військового обов`язку у складі ЗС СРСР (ст. 63 Конституції СРСР).

Військова служба була найбільш активною формою здійснення громадянами свого конституційного обов`язку захищати соціалістичну Вітчизну, була почесним обов`язком і покладалася тільки на громадян СРСР (ст.ст. 31 і 62, Конституції СРСР).

Відповідно до ст. 7 Закону про загальний військовий обов`язок (1967 року) всі військовослужбовці та військовозобов`язані приймали військову присягу на вірність своєму народові, своїй Радянській Батьківщині і Радянському уряду.

Таким чином, виконання бойових завдань на територіях колишніх республік, як території колишнього Союзу, у період до проголошення України суверенною незалежною державою, в силу вказаних норм, є виконанням бойових операцій по захисту Батьківщини.

Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну "бойові дії", а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові.

Таким чином, при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Азербайджанської РСР, Вірменської РСР характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях.

Так, факт того, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 в СРСР, зокрема, в республіках Закавказзя, виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками, є загальновідомим.

На той час на території зазначених республік відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.

Факти щодо діяльності незаконних збройних формувань та груп на території колишнього Союзу РСР (Азербайджанська РСР, Вірменська РСР, Молдавська РСР) та проведення бойових операцій під час служби позивача підтверджуються копією листа МЗС України від 21.09.2005 № 620/14-110-1410, в якому юридично визначено періоди бойових дій при Нагірно- Карабаському конфлікті, де зазначається, що «Азербайджанська Республіка визнає ведення бойових дій на території АР у період з жовтня 1988 року по квітень 1994 року».

Збройні сили СРСР, органи внутрішніх справ та органи державної безпеки СРСР в таких регіонах виконували бойові завдання, метою яких були захист мирного населення та примирення конфліктуючих сторін. На час існування СРСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась.

Хоча територія автономної республіки Нагірний Карабах (автономна республіка Азербайджанської РСР) не включена в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", при розгляді справи встановлено і неспростовано, що ОСОБА_1 брав участь у заходах надзвичайного стану в складі окремого батальйону навчального закладу Міністерства внутрішніх справ СРСР та виконував завдання в умовах збройних конфліктів в Нагірно- Карабахській автономній республіці (м. Баку Азербайджанської РСР) із застосуванням вогнепальної зброї і піддавав ризику своє життя і здоров`я.

Згідно виписок з наказів органів МВС СРСР, позивач перебував у відрядженні у складі окремого батальйону Дніпропетровської спеціальної школи міліції МВС СРСР у Нагірному Карабасі (м. Баку Азербайджанської РСР), де в цей період велись бойові дії і брав участь у військових операціях.

Вказане також підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_6 , ветерана органів внутрішніх справ, полковника міліції, який з 1977 року по 2011 рік працював у Дніпропетровській спеціальній школі міліції МВС СРСР (а.с. 16-17).

Таким чином, хоча Азербайджанська РСР, Вірменська РСР та Молдавська РСР не включені у перелік держав і періодів бойових дій, в ході розгляду справи встановлено, що позивач виконував свій обов`язок по захисту Вітчизни в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території колишніх республік радянського Союзу, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання позивача учасником бойових дій, оскільки немає доказів самої участі у бойових діях, є не обґрунтованими.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу відповідача на пункт 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", яким передбачено, що учасниками бойових дій визнаються колишні військовослужбовці, особи вільнонайманого складу, а також колишні бійці винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших формувань, що брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп фашистської Німеччини та інших незаконних формувань і груп на території колишнього Союзу РСР.

В свою чергу, з огляду на той факт, що всупереч вимогам Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Положення № 868, відповідач не розглянув у жоден спосіб заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи, забезпечуючи належний захист порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність зобов`язати МВС України розглянути заяву ОСОБА_1 , датовану 31 серпня 2018 року, про надання йому статусу учасника бойових дій з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 року по справі № 440/701/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 16.09.2019 року