Справа № 826/10930/16
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2019 року (прийняте в порядку письмового провадження, у складі колегії суддів: судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Федорчука А.Б.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 та № 36 від 27.01.2016 в частині відміни пільг колишнім співробітникам міліції як такі, що звужують зміст, обсяг існуючих прав, закріплених в Законі України «Про міліцію» і порушують частину другу статті 19 та частину третю статті 22 Конституції України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2019 року та прийняти нове рішення по справі, який позовні вимоги задовольнити, зобов`язати Кабінет Міністрів України судові витрати по справі відшкодувати на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань, зобов`язати Кабінет Міністрів України після набрання постанови суду законної сили невідкладно опублікувати резолютивну частину даної постанови.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що спірні постанови прийняті відповідачем всупереч положень Конституції України, що призвело до безпідставної відмови у наданні позивачу пільг при оплаті комунальних послуг як міліціонеру на пенсії, а посилання суду на окремі статті Конституції України та на окремі види обов`язків Кабінету Міністрів України, а також наведення окремих рішень Конституційного Суду України носить не системний, а декларативний характер, і не пов`язане з предметом спору.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що у період з 20.07.1979 по 04.11.1991 позивач безперервно перебував на службі в органах внутрішніх справ та був звільнений зі служби по хворобі.

Позивач при сплаті житлово-комунальних послуг користувався пільгою, визначеною статтею 22 Закону України «Про міліцію».

Кабінетом Міністрів України 04.06.2015 прийнято постанову № 389 «Про затвердження порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї», яка опублікована в Урядовому кур`єрі 19.06.2015.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 № 36 внесено зміни до Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Листом від 03.06.2016 № 1377 Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська повідомило позивача, що з 01.07.2015 йому припинено відшкодування пільг на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки середньомісячний сукупний дохід з 01.01.2015 по 30.06.2015 перевищував соціально-податкову пільгу, визначену постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389.

Вважаючи постанови відповідача від 04.06.2015 № 389 та від 27.01.2016 № 36 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 113 Конституції України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, окрім іншого: забезпечує виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення політики у сфері соціального захисту.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (частина перша статті 117 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною третьою статті 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 закріплено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Згідно з положеннями статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі статтею 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частини друга, третя статті 22 Конституції України).

Разом з тим, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Згідно положення пункту 2 рішення Конституційного Суду України № 12-рп/98 від 09.07.1998 «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну "законодавство")», згідно якого було встановлено, що Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

При цьому колегія суддів враховує зміст пункту 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000 «У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)», згідно якого суд зазначив, що виходячи з Конституції України Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11.07.1996, як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом (частина перша, третя статті 117 Конституції України).

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищенаведене, встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпеченні) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

У взаємозв`язку з вищенаведеним, слід зазначити, що Конституційний Суд України у Рішенні від 26.12.2011 у справі № 20-рп/2011 зазначив, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Відповідно до Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач отримує пенсію по інвалідності, інших доходів окрім пенсії немає.

Згідно з листом від 03.06.2016 № 1377 (а.с.10, т.1) Управління праці та соціального захисту населення м. Новомосковська визначило, що сукупний дохід позивача з 01.01.2015 по 30.06.2015 перевищував соціально-податкову пільгу, що становила з 01.01.2015 - 1710,00 грн., а з 01.01.2016 - 1930,00 грн.

Правовий і соціальний захист працівників міліції та їх пенсійне забезпечення, на момент виходу позивача на пенсію, визначався Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-XII, частини 1, 2 статті 22 якого передбачали, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист. Працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла, встановленні квартирних телефонів, влаштуванні дітей у дошкільні заклади, вирішенні інших питань соціально-побутового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством України.

Чинною на час призначення позивачу спірної пільги редакцією Закону України «Про міліцію» передбачено, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом.

З 07.11.2015 набув чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII і втратив чинність Закон України «Про міліцію». При цьому, абзацами 2 та 3 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» (доповнено згідно із Законом № 900-VІІІ від 23.12.2015) встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб, але Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм, які б передбачали таку пільгу, як 50-відсоткова знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг не тільки для колишніх міліціонерів, а й для тих, які виходять на пенсію після вступу цього закону в силу.

Таким чином, Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (зі змінами та доповненнями) не передбачає обмеження прав позивача.

Разом з тим, Кабінетом Міністрів України 04.06.2015 прийнято постанову № 389 «Про затвердження порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї», яка опублікована в Урядовому кур`єрі 19.06.2015.

Така спірна постанова була прийнята відповідачем у зв`язку з прийняттям Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, внесені зміни до Закону України «Про міліцію», а саме: частину сьому статті 22 викладено у такій редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п`ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Тож, спірна постанова від 04.06.2015 № 389 була прийнята відповідачем на виконання положень Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII та з метою визначення механізму реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, а також послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами.

Пунктом 2 спірної постанови від 04.06.2015 № 389 визначалось, що дія цього Порядку поширюється, зокрема, на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законами України «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні) (далі - пільговики).

Проте, спірною постановою відповідача від 27.01.2016 № 36 до постанови від 04.06.2015 № 389 були внесені наступні зміни, зокрема:

1. Пункт 1 викладено в такій редакції: « 1. Цей Порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства.».

2. У пункті 2:слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні),» виключити.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 826/7972/16 (адміністративне провадження № К/9901/43146/18), (яка набрала законної сили 31.10.2018) визнано нечинним абзац 2 пункту 2 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 № 36, яким виключено з пункту 2 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389 слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утримання)».

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, питання правомірності спірної постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 № 36 у частині, що відміни пільг колишнім співробітникам міліції вже було предметом судового розгляду та повторній оцінці та доказуванню судом не підлягає.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування постанови Кабінету Міністрів України №389 від 04.06.2015 та № 36 від 27.01.2016 в частині відміни пільг колишнім співробітникам міліції не можуть бути задоволені, оскільки абзац 2 пункту 2 Змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2016 № 36, яким виключено з пункту 2 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389 вже визнано нечинним, та повторному скасуванню не підлягає.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389, пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Згідно з пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389, до сукупного доходу сім`ї пільговика включаються нараховані: 1) пенсія; 2) заробітна плата; 3) грошове забезпечення; 4) стипендія; 5) соціальна допомога (крім частини допомоги при народженні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, частини допомоги при усиновленні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, допомоги на поховання, одноразової допомоги, яка надається відповідно до законодавства або за рішеннями органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємств, організацій незалежно від форми власності); 6) доходи від підприємницької діяльності.

При цьому, відповідно до підпункту 169.4.1. пункту 169.4. статті 169 Податкового кодексу України (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податкова соціальна пільга застосовується до доходу, нарахованого на користь платника податку протягом звітного податкового місяця як заробітна плата (інші прирівняні до неї відповідно до законодавства виплати, компенсації та винагороди), якщо його розмір не перевищує суми, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» від 28.12.2014 № 80-VIII установлено, що з 01 січня 2015 року розмір місячного прожиткового мінімуму для працездатної особи становив 1218,00 грн., тож граничний розмір доходу, до якого застосовувалась податкова соціальна пільга, впродовж 2015 року складала 1710,00 грн.

Оскільки середньомісячний дохід ОСОБА_1 перевищив величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (1710 грн.), йому було повідомлено про припинення дії пільги на період з 01.07.2015 (вих. №1377 від 03.06.2016).

У взаємозв`язку з вищенаведеним, колегія суддів зазначає, що зміст постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 389 дублює, зокрема, положення Закону України від 28.12.2014 № 76-VII та лише визначає шляхи реалізації наведених норм законів в частині отримання пільг категоріями громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, не встановлюючи, не змінюючи та не припиняючи їх прав (у тому числі по відношенню до позивача) на пільги.

Відтак, з огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі позивач не вказує, в чому ж саме полягає порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Крім того, доводи апеляційної скарги фактично повторюють доводи позовної заяви, яким суд першої інстанції надав оцінку та вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 264, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов