Справа № 200/6503/19-а
Суддя: Ушенко С.В.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р. Справа№200/6503/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ушенка С.В.,

при секретарі судового засідання Гуменному М.А.,

за участю

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача Васьковського С.П. (за ордером),

представника відповідача 1 Філоник В.В. (за довіреністю),

представників відповідача 2 Волкової К.В., Пожидаєвої О.О. (за довіреністю),

представника третьої особи не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Краматорської міської ради (відповідач 1) та Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації (відповідач 2), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Краматорський міський військовий комісаріат про визнання протиправними та скасування рішення і розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

20.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Міської комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради та Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міської комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради № 3 від 26 березня 2019 року про відмову у направленні ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації № 440/5-19 від 22 квітня 2019 року про відмову у направленні ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу;

- зобов`язати Донецьку обласну державну адміністрацію прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та підлягає призову на строкову військову службу у 2019 році, по досягненню ним 20 років.

Відповідно до особистих релігійних переконань позивач бажав скористатися своїм правом на заміну строкової військової служби альтернативною та з метою визначення терміну для звернення з відповідною заявою, очікував опублікування Указу Президента України про строки чергових призовів на строкову військову службу у 2019 році.

Так як зазначений Указ був опублікований та набрав чинності лише 02.02.2019, а пункт 1 статті 3 цього Закону, яким були визначені строки весняного призову, набрав чинності 01.03.2019, заява про альтернативну службу була подана позивачем 20.03.2019, тобто після встановленого строку.

26.03.2019 Міська комісія у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради прийняла рішення про відмову в направленні позивача на альтернативну (невійськову) службу № 3 від 26.03.2019 у зв`язку із несвоєчасністю подання заяви про направлення на альтернативну службу.

В подальшому відповідачем 2 було прийнято розпорядження Голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації № 440/5-19 від 22.04.2019 про відмову в направленні ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу з тієї ж підстави.

Позивач наголошує, що спірні рішення та розпорядження позбавляють його можливості реалізувати своє безумовне право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною службою; зазначає, що ані Конституцією України, ані Конвенцією не визначено такої самостійної підстави для обмеження права на свободу релігії, як порушення певних формальних процедур, зокрема недотримання певних строків, отже, вважає, що спірні індивідуальні акти є протиправними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 27.05.2019 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Міської комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради, Донецької обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення та розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження в адміністративній справі №200/6503/19-а за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання щодо розгляду справи по суті призначено на 11.06.2019.

Ухвалою суду від 11.06.2019, з урахуванням ухвали від 18.06.2019 про виправлення описки, клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача у справі №200/6503/19-а задоволено. Замінено неналежного відповідача у справі № 200/6503/19-а Міську комісію у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради на належного відповідача Виконавчий комітет Краматорської міської ради.

Судовий розгляд у справі відкладено та призначено наступне судове засідання на 16.07.2019.

Ухвалою суду від 16.07.2019 залучено Краматорський міський військовий комісаріат (Донецька область, м. Краматорськ, вул. Тріумфальна, б. 10) до участі в адміністративній справі № 200/6503/19-а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Ухвалою суду від 16.07.2019 клопотання учасників справи про зупинення провадження у справі № 200/6503/19-а задоволено. Зупинено провадження в адміністративній справі до 03.09.2019.

Відповідач 1 через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в обґрунування якого наголосив, що позивач не вважав за необхідне заздалегідь потурбуватись про підготовку документів, які необхідно надати до Комісії, та здійснити всі необхідні підготовчі дії для отримання документів, перелічених у Положенні. При цьому, як зазначає відповідач 1, такий перелік є незмінним та не вимагає багато часу для його зібрання. Навіть після опублікування Указу, ОСОБА_1 звернувся до Комісії лише майже через 46 днів.

Відповідач 1 наголошує, що громадянин ОСОБА_1 повинен дотримуватися встановленого часового обмеження за два календарних місяці до квітня 2019 року, тобто у січні 2019 року.

На підставі зазначених обставин відповідач 1 просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 також надав відзив, згідно змісту якого просив відмовити в задоволенні позову з підстав, аналогічних викладеному у відзиві відповідача 1.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві, просили задовольнити позов.

Представник відповідача 1 та представники відповідача 2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеному у відзивах на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, до судового засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи через канцелярію суду не надавав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши в судовому засіданні всі обставини справи та оцінивши їх наявними доказами в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою, яка в контексті спірних в даній справі правовідносин є суб`єктом звернення до адміністративного суду.

Відповідач 1 та відповідач 2 Виконавчий комітет Краматорської міської ради та Донецька обласна державна адміністрація Донецька обласна військово-цивільна адміністрація відповідно в даних правовідносинах є суб`єктами владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно довідки ТОВ Аутсорсинг Бізнес Груп від 20.02.2019 № 20-02/1/, ОСОБА_1 дійсно працює на основному місці роботи в ТОВ Аутсорсинг Бізнес Груп з 03.09.2018 за професією комірника (а.с. 31).

Згідно довідки релігійної організації Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні від 12.03.2019 № 561 (а.с. 30) ОСОБА_1 з 04.10.2015 є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, бере участь у проповідуванні доброї новини.

20.03.2019 позивач звернувся до Голови комісії по справах з альтернативної (невійськової) служби із письмовою заявою про заміну військової строкової служби альтернативною (невійськовою) службою у зв`язку з релігійними переконаннями (а.с. 38), в якій зазначив, що є членом релігійної організації Свідків Єгови в Україні та просив врахувати, що строк на подання заяви пропущений через те, що Указ Президента України, яким визначено строки призовів у 2019 році, був опублікований 02 лютого 2019 року.

До вказаної заяви позивачем було додано: довідку про склад сім`ї (а.с. 34); копії документів про освіту (а.с. 32-33); копію військового квитка (а.с. 37), копію атестата про повну загальну середню освіту (а.с.48-49); характеристику з місця проживання (а.с. 55), копію довідки тимчасово переміщеної особи (а.с. 36); а також довідку з місця роботи та довідку про те, що позивач є Свідком Єгови щодо яких було зазначено вище.

Комісією у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради 26.03.2019 відповідно до протоколу засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби № 2 (а.с. 28-29) розглянуто вищевказану заяву позивача і прийнято рішення № 3 (а.с. 13), яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у направленні на альтернативну (невійськову) службу у зв`язку з порушенням вимог ч. 3 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» на підставі несвоєчасного подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Згідно розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово - цивільної адміністрації від 22.04.2019 № 440/5-19, громадянину ОСОБА_1 на тій же підставі відмовлено в направленні на альтернативну (невійськову) службу (а.с. 14).

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Вимогами ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

При цьому ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути звільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Отже, встановлений ст. 65 Конституції України обов`язок громадянина захищати свою державу кореспондується зі встановленим ст. 35 Конституції України обов`язком держави замінювати виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою громадянину, який має несумісні з військовою службою релігійні переконання.

Чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, також установлено, що право держави зобов`язувати своїх громадян проходити військову службу не є абсолютним. Воно обмежується правом громадянина на відмову від несення військової служби з міркувань совісті і релігії. Це право закріплено у ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому право на відмову від несення військової служби на підставі релігійних переконань має абсолютний характер. Тому держава не може накладати обмеження на свободу совісті та релігії, посилаючись на обов`язковість військової служби.

Так, п. 1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України та ч. 1 ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України Конвенція є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що Свідки Єгови належать до відомої християнської конфесії, що з моменту свого виникнення активно діють у багатьох країнах світу, в тому числі в усіх європейських країнах-членах Ради Європи, є релігійною групою, що дотримується принципів пацифізму, та їхнє віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму або брати в руки зброю. З іншого боку, Свідки Єгови погоджуються здійснювати альтернативну цивільну службу за умови, що вона не пов`язана з військовими організаціями (Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії, від 10.06.2010, заява № 302/02, п.п. 150, 155).

У свою чергу, розглядаючи справу Свідка Єгови, засудженого у кримінальному порядку за відмову від проходження військової служби через релігійні переконання, ЄСПЛ у п. 110 рішення у справі Баятян проти Вірменії від 07.07.2011 (заява № 23459/03) зауважив, що несприйняття військової служби - коли мотивом такого несприйняття є серйозний і нездоланний конфлікт між обов`язком служити в армії та переконаннями конкретної особи або її глибокими і невдаваними релігійними чи іншими поглядами - є переконанням або поглядом настільки незаперечним, серйозним, послідовним та значущим, що на нього поширюються гарантії ст. 9 Конвенції.

Отже, ЄСПЛ установлено, що право Свідків Єгови, до яких належить позивач, на відмову від проходження військової служби за релігійними переконаннями гарантовано п. 1 ст. 9 Конвенції. Незабезпечення таким особам можливості реалізувати їх право на альтернативну (невійськову) службу є втручанням у їх свободу сповідувати свою релігію.

Підстави і порядок направлення на альтернативну (невійськову) службу визначені Законом України Про свободу совісті та релігійні організації від 23.04.1991 №987-XII (далі - Закон № 987-XII) та Положенням про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженим постановою КМУ від 10.11.1999 №2066 (далі - Положення № 2066).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1975-XII ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 2 Закону № 1975-XII передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Релігійна організація Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні відповідно до постанови КМУ від 10.11.1999 № 2066 належить до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1975-XII на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу та особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань і стосовно яких прийнято відповідні рішення.

На підставі ст. 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права та обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення в порядку, встановленому законом, є нечинними.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно з ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, дія вважається вчиненою несвоєчасно, якщо вона вчинена після встановленого строку для її вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066 для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у ст. 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву. Початок проведення призову громадян на строкову військову службу встановлюється на підставі Указу Президента України.

Згідно з ч. 6 ст. 15 Закону № 2232-XII строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.

Враховуючи викладене, строки проведення чергових призовів на строкову військову службу визначаються виключно Указом Президента України. Отже, громадяни України, які мають право звертатися з мотивованою письмовою заявою щодо вирішення питання про направлення на альтернативну (невійськову) службу, можуть визначити кінцевий термін подання такої заяви (в контексті строку, встановленого ч. 1 ст. 9 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII та п. 4 Положення № 2066), спираючись лише на відповідний Указ Президента України.

Президент України 30 січня 2019 року видав Указ № 22/2019 Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2019 році, відповідно до ст. 2 якого визначено на 2019 рік такі строки проведення чергових призовів громадян України на строкову військову службу: 1) квітень - червень; 2) жовтень - грудень. Згідно зі ст. 3 цього указу призвано на строкову військову службу придатних за станом здоров`я до військової служби громадян України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 20 років, і старших осіб, які не досягли 27-річного віку та не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу: 1) у квітні - червні 2019 року; 2) у жовтні - грудні 2019 року.

Відповідно до ст. 7 Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 він набрав чинності з дня його опублікування, тобто 02 лютого 2019 року (газета Урядовий кур`єр від 02.02.2019, № 22), крім п. 1 ст. 3, яким визначено дату початку періоду проведення чергового призову на строкову військову службу, що набрав чинності з 01 березня 2019 року.

Отже, Указом Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 законодавчо встановлено початок періоду проведення чергового призову на строкову військову службу з 01 квітня 2019 року, проте цей указ опублікований і набрав чинності менше, ніж за 2 місяці до зазначеної дати - 02 лютого 2019 року.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII та п. 14 Положення №2066 однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу.

Враховуючи дату опублікування Указу Президента України від 30.01.2019 №22/2019 суд зазначає, що станом на 31.01.2019 позивач не знав та не міг знати про те, що це є останній день строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Суд наголошує, що в даному випадку наявна колізія у строкові подання заяви про проходження альтернативної (невійськової) служби, передбаченим ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066, та датою набрання чинності Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 - 02 лютого 2019 року, менш ніж за два місяці до призову на строкову військову службу. Тобто, у позивача була відсутня можливість чітко визначити часові межі, під час яких він мав право подати заяву про проходження ним альтернативної (невійськової) служби.

З огляду на це суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , маючи право на проходження альтернативної (невійськової) служби та очікуючи відомостей про початок призову на строкову військову службу, з метою надання відповідної письмової заяви, пропустив строк на її подання, визначений ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення №2066 (за 2 місяці до початку призову), з причин, які не залежали від його волі.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Конституції України та ч. 4 ст. 3 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації від 23.04.1991 № 987-XII визначено, що здійснення права на свободу світогляду і віросповідання, в тому числі права на альтернативну (невійськову) службу, може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моральності населення або захисту прав та свобод інших людей відповідно до міжнародних зобов`язань України. Цей перелік є вичерпним. При цьому в ньому відсутня така підстава, як порушення особою, чиї релігійні переконання не дозволяють їй проходити строкову військову службу, строку подання відповідної заяви чи інших процедур.

Аналогічні положення містить п. 2 ст. 9 Конвенції, згідно з якою свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав та свобод інших осіб.

Надаючи тлумачення цим положенням, ЄСПЛ у п.п. 137, 138 рішення у справі Свято-Михайлівська Парафія проти України від 14.06.2007 (заява №77703/01) зазначив таке: Лише переконливі і нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати нагальній суспільній потребі та бути пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують...Причини, наведені органами державної влади на виправдання вказаного втручання, [повинні бути] належними та достатніми.

Відповідачем жодним чином не обґрунтовується, що пропуск ОСОБА_1 строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу посягає на громадську безпеку і порядок, життя, здоров`я та моральність населення, як на права і свободи інших людей.

З огляду на це, обмеження, накладене відповідачем на право позивача сповідувати свою релігію, є необґрунтованим.

Оцінюючи правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими в ч. 2 ст. 2 КАС України, що певною мірою відображають засади (принципи) адміністративного судочинства.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що відповідачами при прийнятті оскаржуваних рішення та розпорядження не взято до уваги докази об`єктивної неможливості звернення позивача із заявою про направлення на альтернативну (невійськову) службу в установлений законом строк, оскаржені рішення та розпорядження є такими, що прийняті без урахування всіх обставин, які мають значення для його прийняття, а тому підлягають визнанню протиправними і скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом у спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На підставі правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати в конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, що закріплені в законодавстві із застосуванням слова може. Повноваження не є дискреційними, якщо в кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Так, за результатами розгляду письмової заяви позивача від 20.03.2019 відповідач мав право прийняти одне з двох передбачених законом рішень: про відмову в направленні на альтернативну (невійськову) службу або про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1975-XII рішення про направлення громадянина на альтернативну службу приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань.

Судом встановлено протиправність рішення відповідачів про відмову в направленні позивача на альтернативну (невійськову) службу у зв`язку із несвоєчасним поданням відповідної заяви.

Також судом з`ясовано, що відповідачі визнають, що інші передбачені ч. 3 ст. 11 Закону № 1975-XII та п. 14 Положення № 2066 підстави для прийняття відповідачами рішення та розпорядження про відмову в направленні позивача на альтернативну (невійськову) службу (відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань, неявка громадянина без поважних причин за викликом до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу) відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, що визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, у відповідачів відсутні дискреційні повноваження, оскільки позивачем виконано всі умови, визначені законом для прийняття відповідачами рішення та розпорядження про направлення ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу. При цьому закон не передбачає права відповідачів діяти за таких обставин на власний розсуд.

З огляду на це, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та про доцільність їх задоволення в частині визнання протиправними та скасування рішення Міської комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради № 3 від 26 березня 2019 року та розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації № 440/5-19 від 22 квітня 2019 року про відмову позивачеві в направленні на альтернативну (невійськову) службу.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Донецької обласної державної адміністрації прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби суд зазначає, що згідно усних пояснень позивача та його представника, наданих у судовому засіданні, ОСОБА_1 направлено на альтернативну (невійськову) службу в наступний призовний період (жовтень - грудень 2019 року).

Як передбачено вимогами ст. 2 КАС України, однією з основних засад адміністратвиного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів громадян тощо від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Відповідно, враховуючи вищевказані положення та фактичне направлення позивача для проходження альтернативної (невійськової) служби, суд вважає, що задовлення позовних вимог в даній частині шляхом зобов`язання прийняти рішення про направлення на альтернативну (невійськову) службу не сприятиме фактичному захисту прав позивача, адже такі права станом на час вирішення справи є реалізованими. Таким чином суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в даній частині.

Решта доводів сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 2305, 20 грн. (а.с. 4), який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів на користь ОСОБА_1 відповідно до розміру задоволених позовних вимог у сумі по 768,40 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись положеннями КАС України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Краматорської міської ради (84313, Донецька область, м. Краматорськ, пл. Миру, 2; ) та Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, 6; ), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Краматорський міський військовий комісаріат (Донецька область, м.Краматорськ, вул. Тріумфальна, буд. 10) про визнання протиправними та скасування рішення і розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міської комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Виконавчого комітету Краматорської міської ради (84313, Донецька область, м. Краматорськ, пл. Миру, 2; ) № 3 від 26 березня 2019 року про відмову у направленні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на альтернативну (невійськову) службу.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, 6; ) № 440/5-19 від 22 квітня 2019 року про відмову у направленні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на альтернативну (невійськову) службу.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Виконавчого комітету Краматорської міської ради (84313, Донецька область, м. Краматорськ, пл. Миру, 2; ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 копійок.

Стягнути з Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації (84306, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Олекси Тихого, 6; ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року.

Суддя С.В. Ушенко