Справа № 140/1683/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8097/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Довгої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Рожищенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.06.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Рожищенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської обл. про визнання відмови протиправною, зобов`язання провести перерахунок пенсії по інвалідності (суддя суду І інстанції: Костюкевич С.Ф., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 20.06.2019р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

21.05.2019р. (згідно поштового штемпеля) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача Рожищенського об`єднаного управління /ОУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України Волинської обл. № 2622/02-40-21 від 06.05.2019р. щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії по інвалідності згідно ст.37 Закону України № 3723-XII «Про державну службу», п.п.10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ «Про державну службу»; зобов`язати пенсійний орган провести їй перерахунок та виплачувати пенсію по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України № 3723-XII «Про державну службу», п.п.10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ «Про державну службу», у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках від № 2454/03-21 від 24.04.2019р., № 2454/03-21 від 24.04.2019р., починаючи з 25.04.2019р.; стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с.3-7, 61).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20.06.2019р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. № 2622/02-40-21 від 06.05.2019р.; зобов`язано пенсійний орган призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» з 25.04.2019р. в розмірі 60 відсотків заробітку, зазначеного у довідці № 2454/03-21 від 24.04.2019р. (а.с.71-73).

Згідно додаткового рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.07.2019р. стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с.93 і на звороті).

Згідно додаткового рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15.07.2019р. заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового рішення задоволено; абзац третій резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: зобов`язати Рожищенське ОУПФ України Волинської обл. призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ «Про державну службу», п.п.10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» з 25.04.2019р. у розмірі 60 відсотків заробітку, зазначених у довідках № 2454/03-21 від 24.04.2019р. та № 2455/03-21 від 24.04.2019р. (а.с.104-105).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач Рожищенське ОУПФ України Волинської обл., який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.108-110).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відмова пенсійного органу у проведенні перерахунку пенсії по інвалідності згідно ст.37 Закону України № 3723-XII «Про державну службу», п.п.10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ «Про державну службу» ґрунтується на вимогах закону. Зокрема, починаючи з 01.05.2019р., втратив чинність Закон України № 3723-XII «Про державну службу», крім положень ст.37 цього Закону. Відповідно, збережено право на призначення пенсії державного службовця відповідно ст.37 цього Закону лише тим особам, які мають стаж державної служби, визначений п.п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VІІІ «Про державну службу», а також вік і страховий стаж, передбачений ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ.

Втратили право на призначення пенсії по інвалідності державного службовця у розмірах, визначених ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ, особи з числа державних службовців, яким установлено інвалідність.

Для осіб, які на день набрання чинності Законом України № 889-VІІІ, мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України № 3723-ХІІ та актами КМ України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до ст.90 Закону України № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється згідно Закону України № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю (ІІ група, загальне захворювання), що стверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 08.11.2018р. (а.с.14); дата встановлення вказаної групи інвалідності 26.07.2018р. (а.с.15); на час звернення до відповідача із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший досягла 54-річного віку.

26.07.2018р. позивачу призначено пенсію по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.19-20).

При цьому, вона продовжувала працювати на державній службі.

Наказом Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. №15-ос від 16.04.2019р. ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста Ківерцівського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій у зв`язку із реорганізацією державного органу, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» (а.с.24-40).

25.04.2019р. позивач звернулася до Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію по інвалідності державного службовця згідно із Законом України № 3723-ХІІ «Про державну службу» (а.с.22-23).

Відповідно до рішення Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. № 2622/02-40-21 від 06.05.2019р. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця.

Підставою для такої відмови слугувало те, що згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», який набув чинності з 01.05.2016р., на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу» мають право особи, які станом на 01.05.2016р. мають на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 зазначеного Закону та актами КМ України, не менш як 20 років стажу; не менш як 10 років стажу та займають посади державної служби. Право на призначення пенсії відповідно до ст.37 цього Закону за наявності страхового стажу у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років, з урахуванням вищезазначеного стажу державної служби, якщо до набрання чинності новим Законом України «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.21).

Тобто, позивач набуде право на призначення пенсії відповідно до Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу» після досягнення нею 60-річного віку.

Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_1 зазначає, що право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-XII пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним п.п.10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII. Жодних додаткових умов для призначення такої пенсії у п.п.10, 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII не встановлено.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років; перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, тому позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно з ст.37 Закону України № 3723-ХІІ, через що є наявними правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону України № 1058-ІV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-ХІІ.

Водночас, на думку відповідача, у розглядуваному випадку підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені п.п.10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положень» Закону України № 889-VIII, і норми, передбачені ч.1 ст.37 Закону України № 3723-ХІІ, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 60 років), стаж державного службовця і страховий стаж.

Разом з тим, такі доводи відповідача слід вважати необґрунтованими, оскільки закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Відповідно до п.2 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України № 3723-XII, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 цього розділу.

Зокрема, п.п.10, 12 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016р. певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст.37 Закону України № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами ч.9 ст.37 Закону України № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч.1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України № 1058-IV особам, визнаним інвалідами I або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч.10 ст.37 Закону України № 3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч.12 ст.37 Закону України № 3723-XII).

Під час судового розгляду установлено, що трудовий стаж позивача на державній службі становить 24 роки 03 місяці, вона є особою з інвалідністю ІI групи, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12ААА № 766539, виданої 26.07.2018р. (а.с.15).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом II групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст.37 Закону України № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону України № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності II групи відповідно до Закону України № 3723-XII.

В частині доводів апелянта колегія суддів враховує, що Закон України № 889-VIII не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми цього Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ у п.п.52, 56 рішення від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас, положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.22 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

У ст.1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч.3 ст.46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст.22 Основного Закону України.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Рожищенського ОУПФ України Волинської обл. № 2622/02-40-21 від 06.05.2019р.; зобов`язання пенсійного органу призначити та здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» з 25.04.2019р. в розмірі 60 відсотків заробітку, зазначеного у виданий їй довідках, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 13.02.2019р. у зразковій справі № 804/6286/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Рожищенське ОУПФ України Волинської обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.243, ст.311, ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Рожищенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.06.2019р. в адміністративній справі № 140/1683/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Рожищенське об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 11.09.2019р.