Справа № 1.380.2019.002486
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8409/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Довгої О.І., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до адміністрації Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною відмову, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року (суддя першої інстанції Костецький Н.В., м. Львів),

В С Т А Н О В И В:
16 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до адміністрації Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнати протиправною відмову адміністрації Державної прикордонної служби України в призначенні йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей»; скасування рішення адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.02.2019 № 33 про відмову йому в призначенні одноразової грошової допомоги; зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України прийняти рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням проведених виплат, та факту подання позивачем усіх документів передбачених законодавством, у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 та надіслати вказане рішення Львівському прикордонному загону для видання наказу про виплату йому такої допомоги; зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України подати звіт про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання ним чинності; зобов`язання Львівського прикордонного загону повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - адміністрації Державної прикордонної служби України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову адміністрації Державної прикордонної служби України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». Скасовано рішення адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.02.2019 № 33 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язано адміністрацію Державної прикордонної служби України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням проведених виплат, та факту подання позивачем усіх документів передбачених законодавством, у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 та надіслати вказане рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату такої допомоги ОСОБА_1 . Зобов`язання Львівського прикордонного загону повторно направити документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги розпоряднику бюджетних коштів - адміністрації Державної прикордонної служби України. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання адміністрації Державної прикордонної служби України подати звіт про виконання судового рішення протягом 30 днів з дня набрання ним чинності відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилася адміністрація Державної прикордонної служби України та подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та постановити в цій частині нове - про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зокрема, зауважив, що при первинному огляді МСЕК 29.09.2014 позивачу встановлено часткову втрату працездатності без встановлення інвалідності, при повторному огляді МСЕК 06.09.2018 через чотири роки установлено ІІІ групи інвалідності у зв`язку із збільшенням % непрацездатності. У позивача могло виникнути право на отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується з урахуванням раніше виплаченої суми, за умови, якщо б така зміна відбулася протягом двох років після первинного огляду. Вважає, що з системного аналізу норм, викладених в ст. 16, п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ, п. 8 Порядку № 975 свідчить про те, що початком дворічного терміну, який встановлено законодавцем для забезпечення можливості отримання такої грошової допомоги є дата первинного встановлення факту втрати працездатності незалежно від того, чи призвела вона до інвалідності, чи лише до втрати працездатності без встановлення такої.

Представником позивача було подано засобами поштового зв`язку відзив на апеляційну скаргу, який не підписаний, відтак судом до уваги не береться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки від 25.09.2014 серії 12ААА № 000077 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності ОСОБА_1 встановлено 20% втрати працездатності. Причиною втрати професійної працездатності - поранення пов`язане із захистом Батьківщини.

Наказом начальника 7 прикордонного загону (І категорії) ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 )) від 30.03.2018 75-ОС старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я та наказом від 12.04.2018 № 89-ОС виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення.

Згідно з довідкою до акту огладу медико-соціальною експертною комісією від 06.09.2018 серія 12 ААА № 816722 ОСОБА_1 під час первинного огляду встановлено ІІІ групу інвалідності. Причина інвалідності поранення пов`язане із захистом Батьківщини.

07.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Львівського прикордонного загону із заявою щодо розгляду питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Листом від 01.11.2018 № 11/П-614 Львівським прикордонним загоном повідомлено позивача, що заява разом із доданими документами направлена для прийняття рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги до адміністрації Державної прикордонної служби України.

Адміністрації Державної прикордонної служби України листом від 06.02.2019 № 11/П-614 повідомила ОСОБА_1 про те, що заява не розглянута у зв`язку із вивченням випадків неоднакового застосування норм законодавства, що потребує звернення до Міністерства охорони здоров`я.

Відповідно до листа Львівського прикордонного загону від 14.03.2019 № 11/П-614 повідомлено, що рішенням адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.02.2019 № 33 у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу встановлена інвалідність вперше, тому відмова адміністрації Державної прикордонної служби України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» є протиправною, а рішення адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.02.2019 № 33 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII) та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975).

З урахуванням частої зміни законодавства, у справах цієї категорії насамперед потрібно встановити які правові норми регулюють відносини сторін на час виникнення спору.

Спір виник щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності з 06.09.2018.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, до спірних відносин застосовується законодавство, що діяло на 06.09.2018.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону (абз. 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності.

Правовідносини щодо первинного встановлення ступеня втрати працездатності виникли після набрання чинності зазначеним Законом, тому пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до позивача.

Суд звертає увагу, що на час первинного встановлення ступеня втрати працездатності позивачеві (29.09.2014) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла.

З дня первинного встановлення ступеня втрати працездатності (29.09.2014) до дня встановлення ІІІ групи інвалідності (06.09.2018) минуло понад два роки. Відтак, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Відповідно до п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-XII дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. При цьому причина інвалідності (ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18.

Вимогами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду в обов`язковому порядку повинні враховуватись судами нижчих інстанцій.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки з дня первинного встановлення ступеня втрати працездатності до дня встановлення ІІІ групи інвалідності минуло понад два роки, тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Отже, підстави для визнання протиправним такого рішення відповідача та задоволення позовних вимог відсутні.

Враховуючи наведене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, його необхідно скасувати та прийняти нове - про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу адміністрації Державної прикордонної служби України задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002486 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді О. І. Довга
В. В. Святецький