Справа № 826/10566/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 вересня 2019 року № 826/10566/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., розглянувши і порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Аналітично-консалтингова компанія «КМ Груп»

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі також - відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Аналітично-консалтингова компанія «КМ Груп» (далі також - ТОВ «Аналітично-консалтингова компанія «КМ Груп») з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області, викладену у листі від 12.03.2018 №3339/0-2092/0/17-18, у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0595 га, кадастровий номер :02:012:0710 для ведення колективного садівництва, яка розташована на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо щодо відведення та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0595 га, кадастровий номер :02:012:0710 для ведення колективного садівництва, яка розташована на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, про що видати відповідний наказ.

Ухвалою суду від 18.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала на те, що упродовж 2017-2018 років чотири рази зверталася до відповідача із клопотаннями про затвердження документації із землеустрою, які останнім безпідставно залишені без задоволення, Відмова відповідача у затвердженні проекту земелустрою грунтується на його висновку про невідповідність землевпорядної документації вимогам статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» та статті 50 Закону України «Про землеустрій», що не відповідає дійсності, оскільки поданий йому проект землеустрою відповідає вимогам законодавства та в установленому порядку погоджений без зауважень чи застережень.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити в її задоволенні, стверджуючи, що Головне управління Держгеокадастру у Київській області правомірно відмовило позивачу в затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з його невідповідністю статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» та статті 50 Закону України «Про землеустрій . Водночас зауважив, що законодавство не перешкоджає позивачу повторно звернутися до відповідача з клопотання про затвердження проекту землеустрою після усунення виявлених недоліків.

Також віповідач вказує на те, що відповідно до листа Верховного Суду України від 29.10.2008 №19-3767/0/8-08 суд лише може зобов`язати відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, розглянути відповідне питання в інтересах позивача, та не наділений повноваженнями щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти позитивне для позивача рішення.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив про його необгрунтованість, стверджуючи, що відзив не містить жодних заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову щодо відмови в атвердженні проекту землеустрою та обгрунтовується нормами законодавства, якими врегульовано питання погодження проекту емлеустрою, що не є предметом спору.

ТОВ ««Аналітично-консалтингова компанія «КМ Груп» пояснень стосовно спору до суду не надала.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 17.07.2013 №КИ/:02:012/00002232 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої в АДРЕСА_2.

За заявою позивача від 14.02.2017 та відповідно до завдання на розроблення проекту землеустрою від 14.02.2017 ТОВ «Аналітично-консалтингова компанія «КМ-Груп» розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для колективного садівництва на території Глевахівської селищної ради, АДРЕСА_2 .

Згідно з доводами позивача вона неодноразово через свого представника ОСОБА_2 зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотаннями про затвердження документації із землеустрою, зокрема:

- 30.06.2017, у задоволенні якого листом від 13.07.2017 №Ш-21770/0-11756/6-17 відповідач відмовив їй, повідомивши про низку недоліків у поданих документах;

- 30.08.2017, у задоволенні якого листом від 12.09.2017 №Ш-28155/0-15202/6-17 відповідач відмовив їй, повідомивши про низку недоліків у поданих документах;

- 06.10.2017, у задоволенні якого листом від 19.10.2017 №Ш-32768/0-17084/6-17 відповідач відмовив їй, повідомивши про низку недоліків у поданих документах;

У подальшому позивач вчетверте через свого представника Вотінцева Є.Г. звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням від 20.02.2018 про завердження документації із землеустрою, до якого додала відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, копію довіреності на представництво її інтересів представником та акт про усунення зауважень.

Листом від 12.03.2018 №3339/0-2092/0/17-18 відповідач знову відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою, зазначивши, що:

- кадастровий план не відповідає вимогам статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр»;

- необхідно доповнити матеріали геодезичних вишукань та землевпорядного проектування резльтатами топографо-геодезичної діяльності (у разі використання теодоліта: схема планової основи, яка виконується на топографічній основі з позначенням пунктів прив`язки до ДГМ; журнал польових геодезичних вимірювань (завірений печаткою виконавця); польовий абрис земельної ділянки з описом її меж (завірений печаткою виконавця); відомість обробки та характеристика теодолітного ходу; у разі використання електронного тахеометра: схема планової основи, яка використовується на топографічній основі з позначенням пунктів прив`язки до ДГМ; роздрукований електронний польовий журнал (завірений печаткою виконавця); у разі використання GNSS - приймачів (з безпосередньою прив`язкою до пунктів ДГМ): схеми планової основи, яка виконується на топографічній основі з позначенням пунктів прив`язки до ДГМ; схема GNSS - спостереження) стаття 50 Закону України «Про землеустрій», Закон України «Про топографічно-геодезичну і картографічну діяльність»;

- матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) необхідно надати з прив`язкою до геодезичних пунктів державної геодезичної мережі (стаття 50 Закону України «Про землеустрій», Закон України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність».

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Питання набуття права власності на земельні ділянки чи користування земельними ділянками державної або комунальної власності урегульовано Земельним кодексом України.

Пунктом «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

За змістом частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 122 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва в розмірі не більше 0,12 гектара.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу,

За змістом частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з пунктом 7 указаного Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства від 29.09.2016 №333, визначено, що Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Таким чином, розпорядження землями державної власності належить до повноважень Держгеокадастру та його територіальних органів.

Як вбачається з матеріалів справи, даний спір стосується правомірності відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність позивача земельної ділянки для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах норм безоплатної приватизації. Така відмова відповідача у затвердженні проекту землеустрою ґрунтується на його висновках про невідповідність землевпорядної документації вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій».

Однак, суд не погоджується із таким висновком відповідача з наступних підстав.

Право позивача на одержання у власність земельної ділянки в розмірі не більше 0,12 гектара для ведення садівництва гарантоване статтями 22, 116 та 118 Земельного кодексу України.

Згідно з приписами статті 118 цього Кодексу зазначене право громадянин реалізує шляхом звернення до компетентного органу із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Отримання такого дозволу умовно можна назвати першим етапом реалізації громадянином права на безоплатну приватизацію земеьної ділянки за обраним цільовим призначенням.

Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентсва у Київській області від 17.07.2013 №КИ/:02:012/00002232 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої в АДРЕСА_2

За змістом абзацу другого частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Таким чином, після отримання дозволу на розробку проекту землеустрою громадянин має звернутись до відповідного суб`єкта господарювання з метою укладення договору про розробку землевпорядної документації.

За змістом частини другої статті 26 Закону України «Про землеустрій» розробниками документації із землеустрою є, поміж іншого, фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Позивач уклала договір про розроблення проекту землеустрою із ТОВ «Аналітично-консалтингова компанія «КМ-Груп», у складі якого працюють сертифіковані інженери-землевпорядники, а саме ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат землевпорядника №010039) та ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №012417).

Відповідно до частини восьмої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Тобто, після розроблення проекту землеустрою його належить погодити у порядку, визначеному статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом частини четвертої статті 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

А відповідно до частини п`ятої згаданої статті, органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Як убачається з матеріалів справи, проект землеустрою містить висновок про розгляд проеккту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 05.05.2017 №2065/82-17, складений експертом державної експертизи Ігнатенко С.О. Згідно з пунктом 8 згаданого висновку проект землеустрою відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам.

Крім того, проект землецстрою містить висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 12.04.2017 №184/16-12, складений в.о.начальника відділу архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації Вороніною Н.В.

Отже, ТОВ «Аналітично-консалтингова компанія «КМ-Груп», яке розробило проект землеустрою, в установленому порядку погодило його, що відповідачем не заперечується.

Згідно з частиною дев`ятою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

При цьому доцільно зауважити, що в силу положень частини сьомої статті 186-1 Земельного кодексу України питання відповідності проекту землеустрою вимогам статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр», статті 50 Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про топографічно-геодезичну і картографічну діяльність» підлягають з`ясуванню компетентним органом саме на стадії погодження відповідного проекту землеустрою та за наявності позитивного рішення про погодження такого проекту не може заперечуватись іншим органом Держгеокадастру.

Як зазначено судом вище, що розроблений ТОВ «Аналітично-консалтингова компанія «КМ-Груп» вищевказаний проект землеустрою в установленому законом порядку погоджено із експертом державної експеризи.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що доводи відповідача про невідповідність проекту землеустрою вимогам статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр», статті 50 Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про топографічно-геодезичну і картографічну діяльність» є безпідставними з огляду на наявність у справі позитивного висновку про погодження відповідного проекту землеустрою.

Що стосується виявлених Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області недоліків поданого позивачем проекту землеустрою, які за висновком відповідача свідчать про невідповідність цього проекту статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» та статті 50 Закону України «Про землеустрій», суд звертає увагу на таке.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» на кадастровому плані земельної ділянки відображаються:площа земельної ділянки; зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); координати поворотних точок земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь; межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці.

Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки.

Кадастровий план земельної ділянки складається при формуванні земельної ділянки у паперовій та електронній (цифровій) формі.

Порядок складання та затвердження вимог до оформлення кадастрових планів земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі зміни відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, власнику (користувачу) земельної ділянки за його заявою Державний кадастровий реєстратор видає Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, складовою частиною якого є кадастровий план, що містить внесені відомості.

В листі від 12.03.2018 №3339/0-2092/0/17-18 відповідач зазначив про невідповідність кадастрового плану вимогам статті 34 Закону України «Про державний земельний кадастр», однак, в якій саме частині і яким саме вимогам указаної правової норми не відповіає кадастровий план відповідач конкретно не зазначив, що дає підстави суду стверджувати про необгрунтованість такого висновку відповідача.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Проте, посилання відповідача на указана правову норми є необгрунтованим, оскільки остання визначає, поміж іншого, перелік документів, що є складовими проекту землеустрою, та не містить вимог до цих документів, на недоліки яких вказує відповідач.

Не заслуговують на увагу суду також доводи відповідача про невідповідність проекту землеустрою Закону України «Про топографо-геодезичну в картографічну діяльність» з огляду на те, що ним не зазначено якій конкретній нормі цього Закону не відповідає проект землеустрою.

Ураховуючи вищевикладене, суд уважає, що дії відповідача щодо відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою, яка викладена в листі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 12.03.2018 №3339/0-2092/0/17-18, не відповідають вимогам законодавства та ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем положень законів, тому вимога позивача про визнання такої відмови протиправною є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про скасування такої відмови, оскільки згідно з приписами статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України скасованим може бути рішення суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру, тоді як вищевказаний лист, що містить оскаржувану відмову за своїми ознаками не є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, тому не може бути скасованим.

Згідно зі статтею 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзаци другий, третій підпункту 3.1 пункту 3 Рішення від 27.01.2010 №3-рп/2010).

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету ОСОБА_7 Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Крім того, зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Єфименко проти України» можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: «є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А відповідно до частин першої, другої статті 8 Кодексу адіністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу положень пункту 2 частини четвертої статті 105 вищевказаного Кодексу адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

А відповідно до пункту 3 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання органу державної влади прийняти рішення, і це прямо передбачено наведеними вище положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідності їх відновлення.

Порушення права пов`язано з позбавленням особи можливості здійснювати (реалізувати) свої права повністю або частково, що є підставою для звернення такої особи за захистом своїх прав до суду із застосуванням відповідних способів захисту.

У спірних відносинах права позивача порушено відмовою Головного управління Держгеокадастру у Київській області у затвердженні проекту землеустрою та наданні позивачу у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації.

При цьому відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Ураховуючи вищевикладене та діючи в межах заявлених позовних вимог, суд уважає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути її клопотання про затвердження вищевказаного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність земельну ділянку, про що видати відповідний наказ, є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню судом.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення судом.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області, викладену в листі від 12.03.2018 №3339/0-2092/0/17-18, у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0595 га, кадастровий номер :02:012:0710 для ведення колективного садівництва, яка розташована на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо щодо відведення та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0595 га, кадастровий номер :02:012:0710 для ведення колективного садівництва, яка розташована на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, про що видати відповідний наказ.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код іпн. НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Київській області понесені судові витрати у сумі 704 (сімсот читири) грн. 30 коп.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур