Справа № 320/2563/19
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року справа № 320/2563/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український племінний кролівницький комплекс" до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

о б с т а в и н и с п р а в и:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Український племінний кролівницький комплекс" (далі - позивач або ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс") до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач або ГУ ДФС у Київській області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області щодо відмови у прийняттізагальної звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та визнати вказані декларації платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік ТОВ "Український племіннийкролівницькийкомплекс" поданими у день їх фактичного отримання Головним управлінням Державної фіскальної служби у Київській області;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, викладене у листі від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 щодо відмови у підтвердженні ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс"статусу платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області підтвердити ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" статус платника єдиного податку четвертої групи у реєстрі платників єдиного податку на 2019 рік, про що видати відповідну довідку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно п.п. 295.9.1 п. 295.9 ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

Відповідно до частини «в» пункту 49.3 статті 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбаченено цим Кодексом, зокрема засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

На виконання вимог п.п. 295.9.1 п. 295.9 ст. 295 Податкового кодексу України Позивач надіслав засобами електронного зв`язку загальну звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № разом з додатками.

Листом Головного управління ДФС у Київській області від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 повідомлено ТОВ «Український племінний кролівницький комплекс» про відмову у прийнятті надісланих 20.02.2019 податкових декларацій з додатками у зв`язку з тим, що станом на 01.01.2019 по індивідуальній картці платника податків обліковувався податковий борг у сумі 39 грн. 60 коп. зі сплати податку на додану вартість, а тому Позивач не відповідає обраному режиму оподаткування, що згідно з вимогами пп. 291.51.3 п. 291.5 ст. 291 ПК України є підставою для відмови у прийнятті податкової звітності Позивача та відмовою у підтвердженні ТОВ «Український племінний кролівницький комплекс» статусу платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік.

30 липня 2019 року представником відповідача через службу діловодства суду подано відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначив, що відповідно довимог пп. 291.51.3 п. 291.5 ст. 291 ПК України утворення у платника податкового боргу станом на 01.01.2019 є самостійною підставою для не підтвердження Позивачу статусу платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік без прийняття окремого рішення про анулювання статусу платника єдиного податку четвертої групи у відповідному реєстрі платників єдиного податку в порядку п. 299.10 ст. 299 ПК України.

30 липня 2019 року представником позивача через службу діловодства суду подано заяву про розгляд справи у письмовому провадженні. Представник відповідача проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував, про що свідчить підпис на клопотанні.

Відповідно до ч.3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865) зареєстроване як юридична особа 27.02.2003, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 06.06.2017.

Згідно довідки Вишгородської ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області від 29.03.2016 № 1036/10/10-08-15-02/423 позивач є платником єдиного податку 4 четвертої групи.

На виконання вимог п.п. 295.9.1 п. 295.9 ст. 295 Податкового кодексу України ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" засобами електронного зв`язку 20.02.2019 подано до Головного управління ДФС у Київській області загальну звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи, звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи разом з додатками (відомості про наявність земельних ділянок та розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва) які згідно квитанцій № 1 та № 2 доставлені до центрального рівня Державної податкової служби України з результатом обробки "Документ збережено на центральному рівні" 20.02.2019, а також з наступним результатом "Документ доставлено до ГУ ДФС у Київській області (Вишгородський район)" "прийнято пакет".

Листом Головного управління ДФС у Київській області від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 повідомлено ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" про відмову у прийнятті податкової звітності, а саме загальної звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № у зв`язку з тим, що станом на 01.01.2019 по індивідуальній картці платника податків обліковувався податковий борг у сумі 39 грн. 60 коп. зі сплати податку на додану вартість звертаючись до вимог пп. 291.51.3 п. 291.5 ст. 291 ПК України.

Листом Головного управління від 06.05.2019 № 11217/Адв/10-36-12-03 у відповідь на адвокатський запит представника Позивача повідомлено, що Вишгородським управлінням ГУ ДФС у Київській області встановлено порушення Позивачем вимог пп. 291.51.3 п. 291.5 ст. 291 ПК України, а саме утворення податкового боргу у зв`язку з несплатою у повному обсязі податкового зобов`язання в грудні 2018 року. На підставі викладеного листом від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 загальну звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та звітну податкову декларацію з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № не визнано як податкову звітність та відмовлено у переході на спрощену систему оподаткування, як платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Згідно п.п. 295.9.1 п. 295.9 ст. 295 ПК України платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

Відповідно до частини "в" пункту 49.3 статті 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбаченено цим Кодексом, зокрема засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Згідно абз. 2 п. 49.4 ст. 49 ПК України податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Відповідно до п. 49.5. ст. 49 ПК України у разі надсилання податкової декларації поштою, платник податку зобов`язаний здійснити таке відправлення на адресу відповідного контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення граничного строку подання податкової декларації, визначеного цією статтею, а при поданні податкової звітності в електронній формі, - не пізніше закінчення останньої години дня, в якому спливає такий граничний строк.

Згідно з вимогами пункту 49.8. статті 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Більш того, згідно з пунктом 49.10. статті 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

Відповідно до абз. 2 п. 49.9 ст. 49 ПК України за умови дотримання вимог, встановлених ст. 48 і 49 ПК України податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:

за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою (п.п. 49.9.1. п. 49.9 ст. 49 ПК України);

у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог п. 49.11 ст. 49 ПК України не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк (п.п. 49.9.2. п. 49.9 ст. 49 ПК України).

При цьому, згідно з положеннями підпункту 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 ПК України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання.

Оскільки фактична доставка до Головного управління вказаних вище декларацій позивача відбулася саме 20.02.2019, останнім п`ятим робочим днем строку для надання письмового повідомлення про відмову у прийнятті податкової звітності передбаченого підпунктом 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 ПК України є саме 27.02.2019, тоді як лист Головного управління ДФС у Київській області №7291/10/10-36-53-05 яким відмовлено у прийнятті податкової звітності Позивача прийнято лише 28.02.2019, тобто з порушенням граничних строків для прийняття такого повідомлення, а відтак з огляду на зміст абз. 2п. 49.9 ст. 49 ПК України податкова декларація вважається прийнятою.

Суд дійшов висновку, що порушення відповідачем п`ятиденного робочого строку передбаченого підпунктом 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 ПК України, а також відсутність будь-яких порушень вимог ст. 48, 49 ПК України щодо складання податкової звітності свідчить про протиправність дій Головного управління щодо відмови у прийнятті поданої звітності та в підтвердженні статусу позивача як платника єдиного податку 4 групи на 2019 рік.

За приписами п.п. 49.12.2. п. 49.12. ст. 49 ПК України у разі отримання відмови контролюючого органу у прийнятті податкової декларації платник податків має право оскаржити рішення контролюючого органу у порядку, передбаченому ст. 56 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 49.13. ст. 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Щодо відмови у підтвердженні статусу платника єдиного податку четвертої групина 2019 рік суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 299.1. п. 299.2 ст. 299 ПК Україниреєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

При цьому, положення п. 299.10. ст. 299 ПК України містить вичерпний перелік підстав за наявності хоча б одного з яких безстрокова реєстрація платником єдиного податку може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу.

Згідно ч. 5 п. 299.10 ст. 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі якщо платником єдиного податку четвертої групи не подано податкову звітність, передбачену підпунктом 295.9.1 пункту 295.9 статті 295 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 295.9.1. п. 295.9. ст. 295 ПК України платники єдиного податку четвертої групи самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням платника податку та місцем розташування земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу.

Тобто єдиною підставою передбаченою п. 299.10 ст. 299 ПК України, для анулювання статусу платника єдиного податку четвертої групи є факт неподання відповідної податкової звітності, а не існування у інтегрованій картці платника податкового боргу.

Відповідно до абз. 2 п. 299.11 ст. 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення виїзних документальних перевірок платника єдиного податку четвертої групи невідповідності вимогам підпункту 4 пункту 291.4 та пункту 291.5-1 статті 291 цього Кодексу у податковому (звітному) році або у попередніх періодах, такому платнику за такі періоди нараховуються податки та збори, від сплати яких він звільнявся як платник єдиного податку четвертої групи, та штрафні (фінансові) санкції (штрафи), передбачені главою 11 розділу II цього Кодексу. Такий платник податку зобов`язаний перейти до сплати податків за загальною системою оподаткування, починаючи з наступного місяця після місяця, у якому встановлено таке порушення.

Частина "а" п.п. 4 п. 291.4 ст. 291 ПК України вказує на те, що суб`єктом господарювання, який застосовує спрощену систему оподаткування, обліку та звітності на четвертій групі єдиного податку може бути юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, у якої частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Згідно п.п. 291.5-1.3. п. 291.5-1 ст. 291 ПК України не може бути платником єдиного податку четвертої групи суб`єкт господарювання, який станом на 1 січня базового (звітного) року має податковий борг, за винятком безнадійного податкового боргу, який виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Таким чиним, з 01.01.2019 року позивач автоматично набув статусу платника єдиного податку четвертої групи, а контролюючий орган зобовязаний був внести відповідні відомості про підтвердження позивачу такого статусу до реєстру платників єдиного податку та внутрішніх інформаційно-аналітичних мереж контролюючого органу, та на вимогу позивача надати підтвердження його статусу (довідку).

В даному випадку суд дійшов висновку, що єдиним способом реалізації владних управлінських функцій за наявності встановлення обставин, за яких платник податків не може перебувати на спрощеній системі оподаткування (бути платником єдиного податку), є прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, шляхом виключення з реєстру платників цього податку, проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем таке рішення не приймалося

Аналогічні правові висновки наведені у рішеннях Верховного суду від06.02.2018 № 816/543/17 (№ К/9901/2404/17), від 08.05.2018 № 816/1088/17 (№ К/9901/11222/18), від 12.04.2019 № 2240/2504/18 (№ К/9901/4670/19), від 16.04.2018 № 808/657/16 (№ К/9901/24921/18), від 19.04.2019 № 821/884/18 (№ К/9901/3513/19) від 19.04.2019 № 822/2037/18 (№ К/9901/66814/18).

Отже, наведені у листі від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 Головного управління ДФС у Київській області правові підстави при щорічному підтвердженні статусу платника єдиного податку четвертої групи положення пп. 291.51.3 п. 291.5 ст. 291 ПК України застосуванню не підлягають оскільки не стосуються саме щорічного підтвердження статусу такого платника, адже з аналізу вищевикладених норм вбачається, що законодавством чітко розмежовано поняття переходу на спрощену систему оподаткування та поняття щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку.

Суд не приймає до уваги доводи Головного управління ДФС у Київській області про наявність у позивача податкового боргу, як підставу для відмови у підтверджені статусу платника єдиного податку з посиланням на норми пп. 291.5-1.3. п. 291.5-1 ст. 291 ПК України, оскільки ці норми встановлюють умови за якими суб`єкти господарювання не можуть набувати статусу платника єдиного податку четвертої групи і ці умови не стосуються підтвердження статусу такого платника.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Вказані положення кореспондуються із приписами ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, відповідно до п. 31 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18 (№ К/9901/67463/18) "… у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку".

Положеннями статті 21 ПК України визначені обов`язки органів фіскальної служби, серед яких обов`язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011, заява № 29979/04, у справі "Рисовський проти України" підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного Рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист зокрема шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, а також відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інший суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, з урахуванням фактичних обставин, суд зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій суб`єкта владних повноважень.

Пунктом 75 Рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України", заява № 38722/02 наголошено, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 р. в справі "Чуйкіна проти України" (CASEOFCHUYKINAv. UKRAINE, заява № 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, SeriesA № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kuticv. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)". Крім того, відповідно до Рекомендації Rec (2004)6 Ради Європи ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12.05.2004 щодо вдосконалення національних засобів правового захисту: - стаття 13 вимагає наявності засобу правового захисту, що дає змогу розглянути по суті будь-яке "звернення з оскарженням" порушень Конвенції та надати відповідне відшкодування. Обсяг цього зобов`язання змінюється залежно від характеру скарги. Проте вимагається, щоб засіб правового захисту був "ефективним" як з правої, так і практичної точок зору.

Тобто, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав, свобод та законних інтересів).

Суд вважає, що під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача внести до реєстру платників єдиного податку відомості про позивача, як платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік та видати відповідну довідку про підтвердження статусу платника єдиного податку четвертої групи, суд враховує наступне.

Стосовно визначеного позивачем способу захисту свого права, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до пункту 299.1 статті 299 Податкового кодексу України, реєстрація суб`єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку.

Пунктом 299.2 статті 299 Податкового кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

Згідно із статтею 19-2 Податкового кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в частині забезпечення формування та реалізації податкової та митної політики виконує такі функції: здійснює координацію діяльності контролюючих органів; затверджує нормативно-правові акти з питань, що належать до компетенції контролюючих органів; прогнозує, аналізує надходження податків, зборів, платежів, визначених Податковим та Митним кодексами України, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", джерела податкових надходжень, вивчає вплив макроекономічних показників, законодавства, угод про вступ до міжнародних організацій, інших міжнародних договорів України на надходження податків, зборів, платежів, надає пропозиції щодо збільшення їх обсягу та зменшення втрат бюджету; узагальнює практику застосування законодавства з питань оподаткування, законодавства з питань сплати єдиного внеску, розробляє проекти нормативно-правових актів; видає узагальнюючі податкові консультації відповідно до цього Кодексу; виконує інші функції, передбачені законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, Державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з підпункту 36 пункту 4 Положення, ДФС відповідно до покладених на неї завдань здійснює в межах повноважень, передбачених законом, формування та ведення реєстрів, банків та баз даних, а також забезпечує ведення реєстру страхувальників єдиного внеску.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Саме по собі визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у підтвердженні статусу ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" як платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік не гарантує позивачу повний судовий захист його порушеного права.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області підтвердити статус ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865), як платника єдиного податку четвертої групи у реєстрі платників єдиного податку на 2019 рік, про що видати позивачу відповідну довідку.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем, з огляду на що суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно вимог ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у загальній сумі 5763,00 грн. згідно з платіжними дорученнями № 5356, № 5357, № 5358 від 13 травня 2019 року.

Суд, керуючись ч. 1ст. 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 5 763,00грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

Керуючись статтями9,14,73-78,90,143,242-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865, адреса: 07360, Київська область, Вишгородський район, с. Лебедівка, вул. Соборна, буд. 2-б) до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Київській області (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А) щодо відмови у прийнятті загальної звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та звітної податкової декларації з єдиного податку четвертої групи від 20.02.2019 № та визнати вказані декларації платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865, адреса: 07360, Київська область, Вишгородський район, с. Лебедівка, вул. Соборна, буд. 2-б) поданими у день їх фактичного отримання Головним управлінням ДФС у Київській області - 20.02.2019.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Київській області (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А), викладене у листі від 28.02.2019 № 7291/10/10-36-53-05 щодо відмови у підтвердженні ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865, адреса: 07360, Київська область, Вишгородський район, с. Лебедівка, вул. Соборна, буд. 2-б) статусу платника єдиного податку четвертої групи на 2019 рік.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Київській області (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А) підтвердити ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (ЄДРПОУ - 32402865, адреса: 07360, Київська область, Вишгородський район, с. Лебедівка, вул. Соборна, буд. 2-б) статус платника єдиного податку четвертої групи у реєстрі платників єдиного податку на 2019 рік, про що видати відповідну довідку;

Стягнути на користь ТОВ "Український племінний кролівницький комплекс" (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській (, адреса: 03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд 5А) судові витрати в сумі 5 763,00 грн. (п`ять тисяч сімсот шістдесят три гривні 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення виготовлено 12.09.2019

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.