Справа № 316/345/19
Суддя: Бульба О. М.
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/345/19
Провадження № 2-а/316/18/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Бульби О.М.,

при секретарі судового засідання: Черкашиній О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Енергодар справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дьяченко Владислав Віталійович до інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №2 УПП в Запорізькій області ДПП НП України лейтенанта поліції Прача Віктора Володимировича, про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом до інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №2 УПП в Запорізькій області ДПП НП України лейтенанта поліції Прача Віктора Володимировича (надалі - відповідач), у якому зазначив, що 17.02.2019 року відповідачем відносно позивача було винесено Постанову серія БР №652995 за ч.1 ст.122 КУпАП, якою до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн.

Згідно вказаної постанови позивач 17.02.2019 р. в 11-23 год. в м. Запоріжжі, а/д М-18 (Харків-Сімферополь), 207 км, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN GOLF», н.з. НОМЕР_1 , перевищив максимально встановлену швидкість в населеному пункті більше ніж на 20 км/год., а саме рухався зі швидкістю 77 км/год, чим порушив 12.4 ПДР, вимірювання здійснювалося приладом ТС 000607. За постановою це кваліфіковано за ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Позивач зазначає, що в порушення вимог ст.268, ч.2 ст.279 КУпАП не були забезпечені права на юридичну допомогу, не були роз`яснені права як сторони по справі, подавати докази, заявляти клопотання і т.ін., що суттєво вплинуло на результати розгляду справи. В порушення ст.59 Конституції України, ст.268 КУпАП його не ознайомили та фактично позбавили можливості реалізувати передбачені зазначеною нормою права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Відповідач провів формальний розгляд і взагалі не з`ясував обставини справи, чим порушив вимоги ст.ст.17-18, 245 КУпАП, у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази вчинення адміністративного правопорушення.

На думку позивача, поліцейським не дотримано передбаченої ст.258КУпАП процедури винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення. Порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції визначається Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1376. Згідно з п.3 зазначеної Інструкції протоколи про адміністративні правопорушення не складаються у випадках, передбачених ст.258 КУпАП. Відповідно до ч.5 ст.258 КУпАП якщо під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення й адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа органу поліції зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.256 КУпАП. Зокрема, відповідачем не було вжито всіх заходів для забезпечення всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, що і потягло прийняття такої неоднозначної суперечливої постанови.

Просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності за присутності представника - адвоката Дьяченко Владислава Віталійовича, просить суд позовні вимоги задовольнити (а.с.15).

В судове засідання представник позивача - адвокат Дьяченко Владислав Віталійович (а.с.16-зворот), який діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги від 21.02.2019 року (а.с.16-16зворот) не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі (а.с.55). Також надав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що оскаржувана постанова не містить назви населеного пункту, оскільки в ній вказано місце вчинення правопорушення - на 207 км автодороги М-18. Проте, автодорога М-18 - дорога міжнародного значення на території України, починається в Харкові і йде до Ялти в Криму. Виходячи з офіційного сайту «Укравтодор» розділ «Служба автомобільних доріг в Запорізькій області», підрозділ Перелік автомобільних доріг Запорізької області, які знаходяться на балансі Служби автодоріг», на балансі Служби автомобільних доріг в Запорізькій області знаходиться автодорога М-18 від ділянки на 255-км (Вільнянський район) до ділянки на 425 км (Якимівський район).

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином (а.с.54). 11.05.2019 року поштовою кореспонденцією до суду надійшов письмове клопотання відповідача, в якому він просить розглядати справу у його відсутності (а.с.35).

Також, 22.03.2019 року поштовою кореспонденцією до суду надійшов Відзив відповідача на адміністративний позов, згідно якого відповідач вимоги адміністративного позову вважає безпідставними та зазначає, що порушення позивачем Правил дорожнього руху було виявлено за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruСАМ LTI 20/20, швидкість становила 77 км/год, що на 27 км/год. перевищує встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті, чим порушив п.12.4 ПДР України, в задоволенні позову просить відмовити (а.с.23-25).

Дослідивши наявні у справі докази, відповідно до ст.90 КАС України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Постановою відповідача інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №2 УПП в Запорізькій області ДПП НП України лейтенанта поліції Прача Віктора Володимировича від 17.02.2019 року серія БР №652995 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 255 грн.(а.с.11).

Згідно оскарженої Постанови позивач 17.02.2019 р. в 11-23 год. в м. Запоріжжі, а/д М-18 (Харків-Сімферополь), 207 км, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN GOLF», н.з. НОМЕР_1 , перевищив максимально встановлену швидкість в населеному пункті більше ніж на 20 км/год., а саме рухався зі швидкістю 77 км/год, чим порушив 12.4 ПДР, вимірювання здійснювалося приладом ТС 000607.

Відповідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КпАП України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

На підставі оскарженої Постанови позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення ч.1 ст.122 КУпАП.

Згідно п.12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

За перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину передбачена відповідальність ч.1 ст.122 КУпАП.

Сторона позивача заперечує порушення зазначеного пункту ПДР зазначаючи, що відсутні докази з яких би вбачалось, що позивач їхав у населеному пункті, тому допускав перевищення дозволеної швидкості руху поза межами населеного пункту, що визначено п.12.6 ДДР.

Порядок оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції визначається Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №1376.

Згідно з п.3 зазначеної Інструкції протоколи про адміністративні правопорушення не складаються у випадках, передбачених ст.258 КУпАП.

Відповідно до ч.5 ст.258 КУпАП якщо під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення й адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа органу поліції зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.256 КУпАП.

У відповідності до ст.268 КУпАП особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

При розгляді справи особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються її права і обов`язки.

Але, в порушення вимог ст.268, ч.2 ст.279 КУпАП позивачу не було забезпечено право на юридичну допомогу, не були роз`яснені права як стороні по справі, подавати докази, заявляти клопотання і т.ін., що суттєво вплинуло на результати розгляду справи.

В порушення ст.59 Конституції України, ст.268 КУпАП позивача не ознайомили та фактично позбавили можливості реалізувати передбачені зазначеною нормою права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Порушення цих прав позбавило позивача можливості скористатися передбаченим ст.59 Конституції України права на захист (виклик адвоката).

Таким чином, відповідач провів формальний розгляд і взагалі не з`ясував обставини справи, чим порушив вимоги ст.ст.17-18, 245 КУпАП, у матеріалах справи відсутні будь-які докази вчинення адміністративного правопорушення.

Кодексом України про адміністративні правопорушення визначено форму і основні елементи Постанови, що приймається в кожній конкретній справі. В них, зокрема, повинні бути викладені всі обставини правопорушення, отримані на підставі дослідження та оцінки доказів в їх сукупності, обґрунтування наявності складу правопорушення.

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Вказані обставини не були враховані при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки жодні матеріали на підтвердження вказаних фактів відповідачем не витребувались, а позивачу не було надано можливості їх надати за власною ініціативою.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.

Відповідач заперечує адміністративний позов, а отже відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, повинен довести наявність складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, у діях особи яка притягається до адміністративної відповідальності, тобто позивача по справі.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов зазначає, що порушення позивачем Правил дорожнього руху було виявлено за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruСАМ LTI 20/20, швидкість становила 77 км/год, що на 27 км/год перевищує встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов зазначає, що порушення позивачем Правил дорожнього руху було виявлено за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruСАМ LTI 20/20, швидкість становила 77 км/год, що на 27 км/год перевищує встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті.

В порушення вимог вказаної статті відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин порушення позивачем Правил дорожнього руху України, якими суб`єкт владних повноважень обґрунтовує правомірність прийнятого ним рішення.

З доданого відповідачем відеозапису (а.с.29) та його роздруківки (а.с.26) не вбачається наявність будь-яких знаків, які би свідчили, що на цій дільниці автодороги діє обмеження швидкості руху.

Крім того, в оскарженій постанові зазначено, що вимірювання здійснювалось приладом «ТС 000607» (а.с.11), а не лазерним вимірювачем швидкості «TruСАМ LTI 20/20», як на це зазначає відповідач у відзиві. З доданих до відзиву відеозапису та роздруківки (а.с.26, 29) також не вбачається, що вимірювання швидкості проводилось приладом «ТС 000607», який зазначено у спірній Постанові.

В оскарженій постанові вказано про прилад «ТС 000607», на який відсутній сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки та який не зареєстрований в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки, дозволених до застосування на території України.

У зв`язку з відсутністю в оскарженій постанові показників саме лазерного вимірювача швидкості «TruСАМ LTI 20/20», посилання на прилад «ТС 000607», отримані при його використанні показники та дані є безпідставним.

Об`єктивних доказів, свідчень або інших відомостей, необхідних для вирішення справи про наявність обставин порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідачем надано не було. Доказів їх наявності відповідачем до суду не надано.

Відтак, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не підтверджується жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст.283 КУпАП орган (посадова особа), розглянувши справу про адміністративне правопорушення, виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

В порушення зазначеної норми, оскаржена постанова містить суперечливі посилання на опис обставин як нібито установлених при розгляді справи, та диспозицією статей КУпАП, на які іде посилання в оскарженій постанові, оскільки факти зазначені в постанові не відтворюють фактичних обставин справи, їх не ідентифікують та не доводять.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідачем не були з`ясовані обставини справи, а саме: не було встановлено істину, чи дійсно позивач вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122, і чи є в його діях склад правопорушення.

Зазначенні обставини вказують на формальний розгляд справи та поверховість, неповноту перевірки за фактом здійснених дій.

Подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України.

Під час розгляду справи відповідачем не дотримано вимог закону, яким приписано забезпечувати точне й правильне застосування матеріальних і процесуальних адміністративно-правових норм з метою з`ясування всіх обставин вчинення адміністративного правопорушення та правильної юридичної кваліфікації, яка б виключала сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні проступку та двозначність тлумачення складу адміністративного правопорушення, за вчинення якого на певну особу накладається конкретне стягнення.

Відповідач не виконав вимог КУпАП щодо повного та об`єктивного дослідження обставин справи, не з`ясував всіх обставин, необхідних для встановлення істини у справі, та з порушенням процесуальної форми її розгляду не дав їм оцінку у сукупності з іншими доказами.

Аналіз положення ч.3 ст.62 Конституції України про неможливість обґрунтування обвинувачення на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні правопорушення не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних тощо. Приписи Конституції України та КпАП України дають підстави стверджувати, що здійснення перевірки та збір, дослідження доказів для отримання фактичних даних повинно відбуватися виключно з дотриманням прав і свобод людини і громадянина, у передбачених законом випадках та у відповідному процесуальному порядку. Недотримання Конституції України та порушення вимог КпАП України, інших законів України при одержанні фактичних даних є підставою для визнання зібраних у такий спосіб доказів недопустимими.

При оцінюванні на предмет допустимості як доказів в адміністративній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння правопорушення, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних.

Подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України.

Відповідно до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В постанові, що приймається в кожній конкретній справі, повинні бути викладені всі обставини правопорушення, отримані на підставі дослідження та оцінки доказів в їх сукупності, обґрунтування наявності складу правопорушення.

Більше того, приписами ст.129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «Смирнов проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Згідно п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015р. по справі №1-11/2015, - органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2ст.6 Конституції України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КУпАП. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, яке має ознаки злочину» залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (Рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Відповідно до принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.1994 року, судді, зокрема, зобов`язані проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне тлумачення закону; забезпечити, щоб кожна сторона мала однакові можливості бути заслуханою, і щоб процедурні права кожної із сторін дотримувались відповідно до положень Конвенції про захист прав та основних свобод людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Салабіаку проти Франції» від 07.10.1988 року, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.12.2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Під час розгляду справи відповідачем не дотримано вимог закону, яким приписано забезпечувати точне й правильне застосування матеріальних і процесуальних адміністративно-правових норм з метою з`ясування всіх обставин вчинення адміністративного правопорушення та правильної юридичної кваліфікації, яка б виключала сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні проступку та двозначність тлумачення складу адміністративного правопорушення, за вчинення якого на певну особу накладається конкретне стягнення.

Наявності доказів на підтвердження вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення, ні оскаржена постанова, ні матеріали справи не містять, а наявності доказів «поза розумним сумнівом» для доведення обставин вчинення позивачем правопорушення відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи, що обставини вчинення позивачем порушення п.12.4 Правил дорожнього руху України не підтверджені відповідачем належними і допустимими доказами, суд вважає, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися законним, внаслідок чого оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.139 КАС України, оскільки спір вирішено на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат інших осіб, пов`язаних розглядом справи, судові витрати віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.9, 122, 139, 286, 293, 295 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дьяченко Владислав Віталійович до інспектора взводу №1 роти №2 батальйону №2 УПП в Запорізькій області ДПП НП України лейтенанта поліції Прача Віктора Володимировича, про скасування постанови про адміністративне правопорушення- задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії БР № 652995 від 17.02.2019 року, про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 255 (двісті п`ятдесят п`ять) гривень.

Повний текст рішення складено 06.09.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5, п.п.15 п. 1 Розділу VІІ Перехідних Положень КАС України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя М. Бульба