Справа № 807/805/14
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6701/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

представника позивача Райко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року (рішення ухвалене в м. Ужгород судом під головуванням судді Микуляк П.П., дата складення повного тексту рішення суду 31.05.2019) у справі № 807/805/14 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Мукачівський завод "Точприлад" до Управління Держпраці у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування припису, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Мукачівський завод «Точприлад» звернулось до суду з адміністративним позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 07 квітня 2014 року /а. с. 146-153 т. 1/, просило визнати протиправним та скасувати припис від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082-0094, внесеного державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Хлантою І. Ю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що в період з 28 січня 2014 року по 30 січня 2014 року на ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» здійснювалась позапланова перевірка з питань додержання вимог законодавства про працю. За результатами проведеної перевірки, державними інспекторами Турянським Я. І. та Хланта І . Ю. було складено Акт перевірки від 30 січня 2014 pоку №07-03-022/0082, а державним інспектором праці Хланта І. Ю. внесено припис від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082-0094 та складено протокол про адміністративне правопорушення від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0088. Припис № 07-03-022/0082-0094 від 30 січня 2014 року вважає протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 травня 2015 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 січня 2016 року допущено заміну первинного відповідача Територіальну державну інспекцію з питань праці у Закарпатській області на його правонаступника - Управління Держпраці у Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- ОСОБА_1 .

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року, позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано припис від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082-0094 Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області в частині пунктів 1, 2, 4 та 5 цього припису; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2018 року, позов задоволено; визнано протиправним та скасовано припис від 30 січня 2014 року №07-03-022/0082-0094, винесений головним державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Халантою І. Ю.; стягнуто з Управління Держпраці у Закарпатській області на користь Публічного акціонерного товариства «Мукачівський завод «Точприлад» витрати зі сплати судового збору в сумі 241,92 грн.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.10.2018року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2018 року скасовано справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано припис від 30 січня 2014 року №07-03-022/0082-0094.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої інстанцій, ОСОБА_1 та Управління Держпраці у Закарпатській області звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами у яких просили скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

На підтвердження доводів апеляційних скарг вказали на обставини стосовно порушення норм процесуального права, а зокрема рішення суду не відповідає вимогам ст. 246 КАС України. Також зазначили про порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вважають, що видавши оскаржуваний припис, Територіальна інспекція з питань праці у Закарпатській області діяла в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, тому вважають його законним, оскільки позивачем дійсно були допущені порушення, вказані у шести пунктах припису. Відповідач також зазначив, що висновок суду про те, що висновки акту перевірки не ґрунтуються на документальних фактах, не відповідає дійсності.

Публічним акціонерним товариством «Мукачівський завод «Точприлад» подано відзив на апеляційну скаргу третьої особи, в якому позивач просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, Вказане рішення не містить жодного порушення, визначеного ч.4 ст.246, п. 2 ст. 317 КАС України, які могли б призвести до неправильного вирішення даної справи та могли б стати підставою для його скасування.

Відповідач, третя особа були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у період з 28 січня 2014 року по 30 січня 2014 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області, на підставі наказів від 20 січня 2014 року № 6-П (а.с. 234 т.2) та від 24 січня 2014 року № 8-П (а.с. 204 т.3), направлень від 24 січня 2014 року № 0096 (а.с. 201 т.3) та від 27 січня 2014 року № 0100 (а.с. 202 т.2), проведено позапланову перевірку з питань додержання вимог законодавства про працю у Публічному акціонерному товаристві «Мукачівський завод «Точприлад». Підставою для проведення позапланової перевірки стали заяви ОСОБА_1 (а.с. 239 т.2) та лист Закарпатської прокуратури за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 17 січня 2014 року № 2/116 (а.с. 236 т.2).

30 січня 2014pоку за результатами перевірки складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від № 07-03-022/0082 (а.с.18-29 т.1) та внесено припис № 07-03-022/0082-0094 (а.с.16 т.1).

30.01.2014року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області складено протокол № 07-03-022/0088 про вчинення адміністративного правопорушення керівником ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» ОСОБА_5 , передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП, суть якого полягала в незабезпеченні оплати за час вимушеного простою, індексації заробітної плати, невиплати грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 (а.с.16, 17 т.1)

Відповідно до Постанови Мукачівського міськрайонного суду від 20 лютого 2014року та постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 03.04.2014року у справі №303/700/14п керівника ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» ОСОБА_5 . визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП (а.с. 197-198 т.1).

Відповідно до Акту перевірки від 30 січня 2014 pоку № 07-03-022/0082 під час перевірки позивача виявлено наступні порушення, що пов`язані із періодом роботи ОСОБА_1 :

- ст. 83 КЗпП України, а саме: при звільненні ОСОБА_1 їй не виплачено грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки;

- ст. 95 КЗпП України, а саме: за час роботи у 1997-2000 роках ОСОБА_1 не проводилась індексація заробітної плати;

- ст. 113 КЗпП України, а саме: період роботи ОСОБА_1 з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року слід кваліфікувати як простій, який виник не з її вини, та цей період роботи їй повинен бути оплачений;

- ст. 116 та ч. 1 ст. 47 КЗпП України, а саме: при звільненні ОСОБА_1 29 липня 2000 року належні їй при звільненні суми (розраховані не у повному об`ємі) були виплачені станом на 01 жовтня 2000 року;

- ст. 117 КЗпП України, а саме: при виплаті ОСОБА_1 належних при звільненні сум їй не виплачено середнього заробітку за усі дні затримки розрахунку при звільненні аж до дня фактичного розрахунку;

- ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, а саме: заробітна плата працівникам товариства за другу половину грудня 2014 року в сумі 1210925,47 грн. була виплачена 08 січня 2013 року згідно платіжного доручення № 8 пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата заробітної плати /а.с. 18-28 т. 1/.

Приписом від 30 січня 2014 pоку №07-03-022/0082-0094 позивача зобов`язано:

1) оплату часу вимушеного простою ОСОБА_1 за період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року, привести у відповідність до ст.113 КЗпП України;

2) індексацію заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року, привести у відповідність до вимог ст.95 КЗпП України;

3) при звільненні працівників додержуватись вимог ст.116 КЗпП України;

4) оплату часу затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 29 липня 2000 року по 01 жовтня 2000 року, привести у відповідність до ст.117 КЗпП України;

5) виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за дні невикористаної щорічної відпустки відповідно до ст. 83 КЗпП України;

6) виплату заробітної праці найманим працівникам в подальшому проводити відповідно до вимог ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України.

07 лютого 2014 року ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» подано скаргу на рішення державних інспекторів праці, за результатами розгляду якої листом Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 21 лютого 2014 року за № 01-08/297 поінформовано позивача, що виявлені порушення ґрунтуються на даних отриманих у процесі перевірки копій кадрових та бухгалтерських документів товариства, а відтак відсутні правові підстави для скасування акту перевірки від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082 та припису від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082-0094.

ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» вважаючи, що припис від 30 січня 2014 року № 07-03-022/0082-0094 є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, звернулось до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до протоколу річних загальних зборів акціонерів №20 від 24.04.2019року ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад», прийнято рішення про перейменування ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» на Приватне акціонерне товариство «Мукачівський завод «Точприлад», скорочена назва ПрАТ «Мукачівський завод «Точприлад» (а.с.234 т.4).

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач не повинен здійснювати оплату за час вимушеного прогулу, оскільки колективним договором передбачено надання відпустки без збереження заробітної плати у разі простою підприємства. Також суд вказав, що індекс споживчих цін у січні та травні 1998року, в березні 1999року, березні 2000року не перевищував коефіцієнту 105,0 %, а відтак згідно ч. 1 ст. 105 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індексація не проводиться у зв`язку з досягненням вказаного показника. Стосовно вимог припису щодо необхідності додержання вимог ст. 116, 117 КЗпП України, то суд зазначив що обумовлений обов`язок покладений законодавством, проте є передчасним по факту відсутності доказів, що вказують на необхідність їх застосування. Суд першої інстанції вказав, що відповідач не встановлював обставин з приводу порушень ст. 116 КЗпП України по відношенню до інших працівників. Що ж стосується працівника ОСОБА_1 , то судом встановлено, що висновок про порушення строків розрахунку при звільнені названого працівника здійснено без фактичного дослідження платіжних відомостей, оскільки в додатку до акту зазначено, що відомості про виплату заробітної плати за період з 1996року по 2005рік на підприємстві не збереглися. Щодо вимог припису про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, то суд встановив, що у період з 07.06.1999року по 29.07.2000року у вказаного працівника мали місце прогули. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про відпустки» час прогулів не зараховується до періоду, що дає право на щорічну оплачувану відпустку у зв`язку з вказаним на день звільнення ОСОБА_1 не існувало право на щорічну оплачувану відпустку, а як наслідок не виникло у неї право на її компенсацію. Стосовно п. 6 припису щодо здійснення виплати заробітної плати найманим працівникам відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 115 ОСОБА_1 , то суд встановив, що вказане вимога спрямована на майбутнє та носить попереджувальний характер.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 386/2011 було затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань праці, яке діяло на дату спірних правовідносин (надалі по тексту іменовано - Положення №386/2011).

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення №386/2011 Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра соціальної політики України (далі - Міністр).

Держпраці України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 4 вказаного Положення №386/2011 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій.

Підпунктом 7 пункту 6 названого Положення також передбачені повноваження Держпраці на предмет видачі в установленому порядку роботодавцям, суб`єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також фондам загальнообов`язкового державного страхування, обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, законодавства про зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування щодо призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з п.7 Положення № №386/2011 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2013 року №390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за №1291/21603, затверджено Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №390).

Пунктом 2 та 3 Порядку №390 передбачено, що право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов`язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відповідно до частини 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підставами для здійснення позапланових заходів серед іншого є звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення позапланової перевірки позивача слугувала згода центрального органу виконавчої влади у вигляді доручення Держпраці України №127/07/22/294-14 від 22.01.2014року.

Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення державного нагляду (контролю).

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» також передбачено, що орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю) серед іншого має право:

вимагати від суб`єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства;

надавати (надсилати) суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень і недоліків.

Відповідно до пункту 7 Порядку №390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

З наведених положень законодавства слідує, що територіальні органи Держпраці вправі проводити позапланові перевірки роботодавців, суб`єктів господарювання за зверненням фізичних про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства. Водночас територіальні органи Держпраці вправі надавати (надсилати) суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення виявлених порушень і недоліків.

Оцінюючи фактичні обставини справи в розрізі наведених вище норм матеріального закону, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що процедура позапланової перевірки позивача, проведеної в період часу з 28.01.2014 по 30.01.2014, за наслідками якої відповідачем винесено оскаржений припис, відповідає вимогам закону, позаяк проведена у зв`язку зі зверненням працівника про порушення його трудових прав, за наявності погодження Держслужби України з питань праці, на підставі наказу та направлення на проведення такої перевірки.

З огляду на наведене, суд вважає, що перевірка позивача за зверненням ОСОБА_1 була проведена уповноваженою особою Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області правонаступником якої є - Управління Держпраці у Закарпатській області.

Що стосується зафіксованих актом перевірки порушень трудового законодавства, на усунення яких видано оскаржений припис, суд зазначає наступне.

4.1 Досліджуючи доводи апеляційних скарг з приводу правомірності п. 1 оскаржуваного припису щодо необхідності проведення оплати часу вимушеного простою ОСОБА_1 за період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року, привести у відповідність до ст.113 КЗпП України, то колегією встановлено таке.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до частини 3 ст. 84 КЗпП України (в редакції, що була чинна у період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року) у порядку, визначеному колективним договором, власник або уповноважений ним орган у разі простою підприємства, установи, організації з не залежних від працівників причин може надавати відпустку без збереження заробітної плати або з частковим її збереженням.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про відпуски» (в редакції, що була чинна у період з 01 січня 1997 року по 11 липня 2000 року) також було передбачено, що у порядку, визначеному колективним договором, власник або уповноважений ним орган у разі простою підприємства з не залежних від працівників причин може надавати відпустку без збереження заробітної плати або з частковим її збереженням.

Відповідно до п. 3.1.10 Колективного договору на 1997-2000 роки укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом заводу «Точприлад» зазначено, що адміністрація у разі простою підприємства чи підрозділів з незалежних від працівників причин зобов`язана надавати відпустку без збереження заробітної плати без подання заяв працівниками та без оплати (а.с.168-169 т.1).

Відповідно до детального опису виявлених порушень законодавства (який є невід`ємною частиною акту перевірки, а.с.28-29 т.1) в ході перевірки з наданих до перевірки табелів обліку робочого часу за період 1997 року по 2000 рік встановлено, що відпустка без збереження заробітної плати ОСОБА_1 не надавалась. Також в ході перевірки було встановлено, що в обумовлений проміжок часу ОСОБА_1 не працювала або працювала не тривалий час, при цьому у вказаний проміжок часу вона не перебувала у відпустці. Відтак, обумовлений проміжок часу кваліфікований відповідачем, як простій не з вини працівника.

З метою об`єктивного та всебічного розгляду справи, судом витребувувались від позивача надані до перевірки табелі обліку робочого часу за період 1997 року по 2000 рік , однак відповідно до акту від 25.05.2011року позивач стверджує про їх знищення (а.с. 225 т.4)

З огляду на зазначені обставини справи суд здійснює розгляд справи за наявними у справі доказами.

З наказів позивача №136/а від 28.03.1997року (а.с. 21 т.71), №372 від 17.12.1996року (а.с. 70 т.1), №227 від 23.06.1997року (а.с. 69 т.1), від 01.08.1997року (а.с.68 т.1), №279 від 29.08.1997року (а.с. 67), №332 від 31.10.1997року (а.с. 66 т.1), №4 від 12.01.1998року (а.с. 65 т.1), №66 від 30.03.1998року (а.с. 64 т.1), №132а від 23.06.1998року (а.с. 63 т.1), №202 від 02.10.1998року (а.с. 62 т.1), №4 від 05.01.1999року (а.с. 61 т.1), №96 від 14.04.1999року (а.с. 60 т.1), №144 від 04.06.1999року (а.с. 59 т.1), №201 від 07.09.1999року (а.с. 58 т.1), №1 від 14.01.2000року (а.с. 57 т.1), №99 від 12.04.2000року (а.с. 56 т.1), №171 від 05.07.2000року (а.с.55 т.1) вбачається, що в період з 28.03.1997року по 3 кв. 2000року мали місце обставини стосовно часткового простою цехів та підрозділів підприємства -позивача. При цьому, із змісту названих наказів, пояснень учасників справи слідує, що обставини з приводу простою цехів та підрозділів підприємства -позивача в тому рахунку і скорочення тривалості робочого часу мали місце не з вини працівника ОСОБА_1 .

Окрім того, з перелічених наказів вбачається, що відносно працівників позивача прийнято рішення про вихід на роботу працівників з рівномірним розподілом по дням тижня за попереднім узгодженням з керівництвом підприємства позивача. Одночасно, обумовленими наказами прийнято рішення про надання відпустки без збереження заробітної плати невизначеному колу працівників, які не будуть задіяні у роботі підприємства -позивача. При цьому, названими наказами не ідентифіковано переліку працівників яким надається відпустка без збереження заробітної плати та на який час, а також не ідентифіковано переліку працівників, які будуть здійснювати вихід на роботу з рівномірним розподілом по дням тижня за попереднім узгодженням з керівництвом підприємства -позивача.

З метою з`ясування обставин стосовно надання відпустки без збереження заробітної плати працівнику ОСОБА_1 колегією суддів враховано обставини стосовно сплину строків, визначених законодавством для зберігання наказів по особовому складу про надання відпусток працівникам та наявності внесених відомостей стосовно виду відпустки, її тривалості до особової картки кожного працівника, термін зберігання, якої є довготривалим та не сплинув.

Дослідивши особову картку № НОМЕР_1 працівника ОСОБА_1 колегією суддів встановлено, що до розділу ІV названої особової картки у графу «вид відпустки» позивачем вносилися до особової карки названого працівника, як щорічні оплачувані відпустки так і відпустки без збереження заробітної плати. Дослідивши період з 1997 по 10.04.2000року, колегією суддів встановлено, що згідно з даними названої особової картки працівника ОСОБА_1 у названий період часу вказаному працівнику було надано виключно такий вид відпустки, як «щорічна оплачувана відпустка». При цьому, як слідує з відомостей названої особової картки працівнику ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати у період з 1997 по 10.04.2000року не надавалось (а.с. 133-134 т.1).

Отож, приведені письмові докази, пояснення гр. ОСОБА_1 в сукупності підтверджують викладені в акті перевірки обставини з приводу того, що в проміжок часу з 1997року по 2000рік гр. ОСОБА_1 працювала не тривалий час, а здебільшого у названому періоді не працювала взагалі при цьому у вказаний проміжок часу вона на лікарняному не перебувала, у відпустці без збереження заробітної плати не перебувала. Термін перебування у щорічній оплачуваній відпустці становив у період з 04.11.1997року по 03.12.1997року -30 календарних днів), з 13.05.1998 року по 09.06.1998року -28 календарних днів), з 14.03.2000року по -10.04.2000року -28 календарних днів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками відповідача з приводу того, що в період 1997-2000року мав місце простій підприємства позивача у вигляді простою його окремих цехів та підрозділів та мало місце скорочення тривалості робочого часу не з вини названого працівника.

Доказів перебування обумовленого працівника у відпустці без збереження заробітної, як і доказів ознайомлення зазначеного працівника про обставини щодо надання йому відпустки без збереження заробітної плати, доказів перебування такого працівника на лікарняному у період з 1997-2000рр суду не надано, натомість пояснення гр. ОСОБА_1 підтверджені відомостями наявної у справі копії особової картки №2263 свідчать про не перебування працівника ОСОБА_1 на лікарняному та у відпустці без збереження заробітної плати у період простою підприємства- позивача не з вини вказаного працівника.

Враховуючи фактичні обставини справи та положення приведеного законодавства, колегія суддів суд вважає правомірними вимоги оскарженого п.1 припису щодо усунення порушення вимог ст.113 КЗпП України, які зобов`язують власника або уповноважений орган здійснювати оплату працівнику ОСОБА_1 за час вимушеного простою за період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року.

4.2. Досліджуючи доводи апеляційних скарг з приводу правомірності п. 2 оскаржуваного припису щодо необхідності індексації заробітної плати працівнику ОСОБА_1 за період з 01 січня 1997 року по 29 липня 2000 року у відповідність до вимог ст.95 КЗпП України, то судом апеляційної інстанції враховано наступне.

Відповідно до ст. 95 КЗпП України ( в редакції чинній у період 1997-2000рр) заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ, згідно з нормами статей 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 2 названого Закону передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється на підставі статистичних спостережень за зміною цін у роздрібній торгівлі, на ринках тощо і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»№1282-ХІІ обчислення індексу споживчих цін з наростаючим підсумком для індексації грошових доходів громадян починається з 1 січня 1997 року, і індексація провадиться, якщо індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків (величина порога індексації). Обчислення індексу споживчих цін для здійснення подальшої

індексації грошових доходів громадян починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив 105 відсотків.

Статтею 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян у межах

трикратної величини вартості межі малозабезпеченості. Повній індексації підлягають доходи в межах величини вартості межі малозабезпеченості. Якщо доход перевищує величину вартості межі малозабезпеченості, то його частина у межах подвійної величини вартості межі малозабезпеченості індексується у розмірі 80 відсотків, наступна частина доходу у межах величини вартості межі малозабезпеченості - у розмірі 70 відсотків. Частина

грошового доходу, що перевищує трикратну величину вартості межі

малозабезпеченості, індексації не підлягає.

Підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, при виконанні умов індексації, передбачених статтею 4 цього Закону

Порядок провадження індексації грошових доходів громадян

визначається Кабінетом Міністрів України згідно з законодавством.

Постановою КМУ від 07.05.1998 року № 663 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів громадян (надалі по тексту іменовано Порядок №663).

Пунктами 1 та 5 названого Порядку №663 передбачено, що базою для обчислення індексу споживчих цін є січень 1998 року. Індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Пунктом 5 Постанови №663 (в редакції станом на 1997 рік) передбачено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії, місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим для обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів громадян.

У разі коли підвищення розміру мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії не супроводжується підвищенням грошових доходів громадян, що підлягають індексації, передбачених пунктом 2 цього Порядку, або коли це підвищення не перевищує гарантії, встановленої Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" ( 1282-12), грошові доходи індексуються на загальних підставах, передбачених пунктами 1 і 4 цього Порядку

Постановою КМ N 1321 від 21.07.99 року внесені зміни до п.5 Постанови №663, якою передбачено у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, соціальної допомоги та стипендії місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів громадян.

Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць,

не провадиться.

Підсумовуючи викладене, приведеними нормативно-правовими актами ( в редакції що було чинним у період з 1997року по дату звільнення позивача 29.07.2000року) для підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності встановлений обов`язок щодо проведення індексації заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації -105 відсотків. При цьому, у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати місяць в якому відбулося підвищення є базовим для індексації грошових доходів. Індексація грошових доходів у вказаний місяць не проводиться.

Відповідно до Указу Президента України №726/96 від 25.08.1996року, Закону України №780/97 від 24.12.1997року, Указу Президента №669/98 від 23.06.1998року, Закону України №366-14 від 25.12.1998року, Закону України №1766-14 від 01.06.200року, Закону України №1766-14 від 01.06.2000року мінімальна заробітна плата становила: у період з 02.09.1996 року - 15 грн; з 01.01.1998року - 45 грн; з 01.07.1998року - 55грн; з 01.01.1999року - 74 грн; 01.04.2000року - 90 грн; з 01.07.2000року - 118грн.

Відповідно до листа Головного Управління статистики у Львівській області №13-06/2568/10-19 від 24.07.2019року, індекс споживчих цін в Україні для індексації грошових доходів за період 1997-2000 років перевищив граничний поріг у 105% лише в жовтні 1998року та становив -106,2%. У решті періодів 1997-2000рр перевищення граничного порогу індексу споживчих цін у 105 і більше відсотків не існувало.

За наведених положень законодавства та обставин справи слідує, що відповідач зобов`язаний був провести індексацію заробітної плати ОСОБА_1 з наступного місяця (а саме з листопада 1998року), який слідує за місяцем у якому відбулося перевищення граничного порогу індексу споживчих цін більш ніж 105 відсотків, за винятком випадків підвищення заробітної плати позивача у вказаний період.

З відомостей підприємства - позивача щодо нарахування працівнику ОСОБА_1 заробітної плати (а.с. 45-54, 112-132 т.1) та довідок №2537/61 від 12.11.2013року, №2536/61 від 12.11.2013року про заробітну плату позивача у період з 1997 по червень 2000року (а.с. 245-246 т.2), довідки №945/72 від 28.03.2014року (а.с. 136 т.1) з яких вбачається, що позивач у період:

- 1997 році отримала заробіток в квітні - 3,76 грн (тариф 0,470), в травні та червні -0,62 грн ( тариф 0,470грн ), в грудні 14,00грн (тариф 0,470), а.с.45,46, 52 т.1;

- 1998 році отримала заробіток в січні - 59,92 грн (тариф -0,470), в травні -76,56 грн (тариф 1,000), а.с. 112,115 т.1;

- 1999 році отримала разову заробіток в березні - 10грн (тариф 1.200);

- 2000 році отримала заробіток в березні 262,64 грн (тариф 1.680) а.с.130 т.1.

Натомість, з названих доказів слідує, що у період з листопада 1998року по лютий 1999року заробітна плата працівнику ОСОБА_1 не виплачувалась у зв`язку з відсутністю у зазначеного працівника фактично відпрацьованих днів у названий період. При виплаті заробітку у березні 1999 році та 2000 році, заробіток обраховано з урахуванням підвищеного тарифу, що вказує на відсутність правових підстав для індексації грошового доходу названого працівника.

Відтак, виявлені відповідачем порушення щодо не проведення індексації сум виплаченої заробітної плати для працівника ОСОБА_1 не підтверджуються зібраними у справі доказами.

Таким чином, суд вважає не правомірними вимоги оскарженого п.2 припису стосовно необхідності усунути, виявлене відповідачем порушення вимог ст.95 КЗпП України щодо не проведення позивачем з індексації заробітної плати працівника ОСОБА_1 за період 1997-2000років, оскільки у період 1997року, січень -жовтень 1998року, 1999, 2000року індекс споживчих цін не перевищував поріг 105%, а в період листопада 1998 по лютий 1999 року заробіток зазначеній особі не виплачувався та не нараховувався у зв`язку з відсутністю у названого працівника фактично відпрацьованих робочих днів у вказаний період.

Стосовно ж виплат, які стосуються вимушеного простою для названого працівника, то вказані виплати як на час перевірки так і на час розгляду справи не нараховані та не проведені позивачем, а відтак висновок про порушення позивачем положень ст.95 КЗпП України при їх нарахуванні та виплаті є передчасними та є таким, що спрямований на усунення порушень в майбутньому. Відповідно до норм приведеного законодавства припис виноситься лише у випадку виявлення відповідачем обставин щодо фактично вчиненого порушення, а оскільки на момент його винесення обставини щодо нарахування та виплати заробітку за час вимушеного прогулу не проведені, то відсутні підстави для констатування факту що при нарахуванні зазначених виплат не були враховані та порушені позивачем приписи ст.95 КЗпП України. Отож, припис у названій частині є передчасним.

4.3 Досліджуючи доводи апеляційних скарг з приводу правомірності п. 5 оскаржуваного припису щодо необхідності виплатити грошової компенсації ОСОБА_1 за дні невикористаної щорічної відпустки відповідно до ст. 83 КЗпП України, то колегією суддів встановлено таке.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Дослідивши акт перевірки відповідача та відомості приведені відповідачем в детальному описі виявлених порушення, які є його невід`ємною частиною (а.с. 28-29 т.1), колегією суддів встановлено, що особою яка проводила перевірку встановлено обставини з приводу того, що ОСОБА_1 не виплачено грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки.

Відповідно до пояснень представника позивача, наданих суду апеляційної інстанції у період з 1997 по 2000 рік гарантована кількість днів щорічної оплачуваної відпустки становила 28 днів.

Дослідивши особову картку № НОМЕР_1 працівника ОСОБА_1 колегією суддів встановлено, що до розділу ІV названої особової картки у графу «вид відпустки» за період з 1997 по 10.04.2000року внесено відомості стосовно надання позивачу такого виду відпустки як «щорічна оплачувана відпустка» (а.с. 133-134 т.1)

За даними названої особової картки працівнику ОСОБА_1 з урахуванням наданої уточнюючої довідки №75 від 28.03.2014року щодо здійснених описок у даних названої особової картки (а.с. 135 т.1) надано щорічну оплачувану відпустку:

- з 04.11.1997року по 03.12.1997року тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 03.10.1996року по 1997;

- з 13.05.1998 року по 09.06.1998року -28 календарних днів за період роботи з 03.10.1997 по 1998р;

- з 14.03.2000року по 10.04.2000року -28 календарних днів за період роботи з 03.10.1999року по 1999рік.

Стосовно ж періоду з 03.10.1999року по дату звільнення (29.07.2000р), то як слідує з пояснень позивача відпустка не нараховувалась та не виплачувалась через не вихід вказаного працівника на роботу у період з 01.06.1999 року по 31.12.1999року.

Однак, як слідує із змісту наказів підприємства -позивача №4 від 05.01.1999року (а.с. 61 т.1), №96 від 14.04.1999року (а.с. 60 т.1), №144 від 04.06.1999року (а.с. 59 т.1), №201 від 07.09.1999року (а.с. 58 т.1) мали місце обставини стосовно часткового простою цехів та підрозділів підприємства позивача, скорочення тривалості робочого часу не з вини працівника ОСОБА_1 . Як встановлено судом у пункті 4.1 даного судового рішення відпустка без збереження заробітної плати у працівнику ОСОБА_1 у вказаний період не надавалась у зв`язку з чим вказаний працівник має право на виплати визначені ст. 113 КЗпП України.

Відповідно до стаття 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються:

1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого дня) протягом робочого року, за який надається відпустка;

2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу);

3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтею 25 і частиною другою статті 26 Закону України "Про відпустки", за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку;

5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних закладів освіти;

6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників;

7) інші періоди роботи, передбачені законодавством.

За наведених обставин справи та зібраних доказів, колегія суддів приходить до висновку що період невиконання названим працівником трудових обов`язків з 01.06.1999 року по 31.12.1999року є таким, що зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Як наслідок позивач зобов`язаний при звільненні обумовленого працівника виплатити грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки за період з 03.10.1999 року по дату звільнення (29.07.2000р).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірними вимоги п.5 оскарженого припису стосовно зобов`язання позивача усунути порушення вимог ст.83 КЗпП України щодо виплатити грошової компенсації ОСОБА_1 за дні невикористаної щорічної відпустки.

4.4. Стосовно ж доводів апеляційних скарг з приводу правомірності п. 4 оскаржуваного припису щодо необхідності оплати часу затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 29 липня 2000 року по 01 жовтня 2000 року, привести у відповідність до ст.117 КЗпП України, то колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із змісту акту перевірки та відомостей, приведених відповідачем в детальному описі виявлених порушення, які є його невід`ємною частиною (а.с. 28-29 т.1), слідує що позивач в день звільнення гр. ОСОБА_1 не здійснив виплат передбачених: ст. 113 КЗпП України (за час простою підприємства не з вини працівника за період 1997-2000рр.); статтею 83 КЗпП України (грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки).

Зібраними та дослідженими у справі доказами підтверджуються викладені в акті перевірки обставини стосовно виявлених порушень щодо не проведення зазначених виплат гр. ОСОБА_1 в день її звільнення, про що зазначено судом вище у пунктах 4.1,4.3 даної постанови.

Відтак, суд вважає правомірними вимоги п. 4 оскарженого припису щодо зобов`язання позивача усунути порушення вимог ст.117 КЗпП України стосовно виплатити працівникові ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

4.5 Стосовно ж доводів апеляційних скарг з приводу правомірності пункту 3 (щодо подальшої необхідності ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» додержуватись вимог ст.116 КЗпП України) та пункту 6 оскаржуваного припису (щодо здійснення ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» подальшої виплати заробітної плати найманим працівникам з урахуванням вимог ч. 1 та ч.2 ст. 115 КЗпП України), то колегія суддів вважає названі вимоги припису такими, що спрямовані на додержання вимог законодавства про працю майбутнє.

Натомість, частиною 1 ст.8 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та п. 7 названого вище Порядку №390 (в редакції, що були чинними да дату винесення оскаржуваного припису) орган державного нагляду (контролю) наділений повноваженнями щодо винесення приписів спрямований виключно на усунення порушень і недоліків виявлених в ході перевірки.

Відтак, винесення припису направленого на спонукання суб`єкта господарювання дотримуватись приписів чинного законодавства на майбутнє не входить до сфери повноважень відповідача.

За наведених обставин справи та положень законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного припису в частині п. 3 та п. 6.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За результатами апеляційного перегляду адміністративної справи колегія суддів апеляційного суду дійшов дійшла висновку, що при винесенні пунктів 1, 4, 5 оскарженого припису відповідач діяв відповідно до вимог закону, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин. Доводи відповідача та третьої особи не спростовують правомірності спірного рішення суб`єкта владних повноважень та не дають суду підстав для його скасування, а тому адміністративний позов у вказаній частині до задоволення не підлягає.

Водночас, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування пунктів 2, 3, 6 оскаржуваного припису з підстав викладених вище.

Стосовно ж інших доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то колегія суддів зазначає, що за визначенням статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема порушення норм процесуального права, Однак, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно частини 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Посилання апелянта на невідповідність рішення суду першої інстанції приписам статті 246 КАС України не є достатньою самостійною підставою для його скасування, оскільки такі процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.1 та ч. 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційна до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно платіжного доручення №795 від 14.03.2014 позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 73,08 грн (т.1 а.с.2). При поданні 28.05.2014 апеляційної скарги згідно платіжного доручення №266 від 12.05.2014 позивачем сплачено судовий збір у розмірі - 36,54 грн (т.1 а.с.230). При поданні 29.09.2014 касаційної скарги позивачем сплачено судовий збір згідно квитанції ТВСВ №10006/12 №РС 61121 у розмірі 52 грн (т.2 а.с.2). При поданні 20.09.2016 апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір, згідно квитанції від 20.09.2016р. у розмірі 80,30 грн (т.3 а.с.7).

Таким чином, документально підтвердженими судовими витратами ПрАТ "Мукачівський завод "Точприлад" є сплачені судові збори на загальну суму 241,92 грн. Загальний розмір вимог позивача, яві були задоволені складає 3 із шести заявлених вимог оскаржуваного припису, що складає 50%. З урахуванням вказаних обставин справи розмір судового збору, який належить присудити позивачу за рахунок бюджетного відшкодування відповідача становить 120,96грн (що становить 50% розміру від заявлених позивачем вимог).

Відповідно до зібраних у справі доказів третьою особою витрат по сплаті судового збору не понесено, як особою яка звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст.317, ст. 321, ст. 322 ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Держпраці у Закарпатській області (яка є функціональним правонаступником Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області) задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 807/805/14 скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ПрАТ "Мукачівський завод "Точприлад" задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункти 2, 3, 6 припису Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 30 січня 2014 року №07-03-022/0082-0094.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області (вул. Минайська, 16, м. Ужгород, Закарпатська область, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Мукачівський завод "Точприлад" (вул. Берегівська,110, м. Мукачево, Закарпатська область, ) витрати зі сплати судового збору в сумі 120 (сто двадцять) грн. 96 коп.

У задоволенні решти вимог позивача про визнання протиправним та скасування пунктів 1, 4, 5 припису Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 30 січня 2014 року №07-03-022/0082-0094 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.