Справа № 1.380.2019.002432
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7912/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (рішення ухвалене у м. Львів судом у складі головуючого судді Клименко О.М. за правилами спрощеного позовного провадження, повний текст рішення суду складено 01 липня 2019 року) у справі № 1.380.2019.002432 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року за № Ф-9209-53.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на те, що він у період за який визначено борг з ЄСВ не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував доходу, оскільки у період 2017-2018 року ЄСВ за нього сплачував його роботодавець ВП шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». Крім того, вказує, що оскаржувана вимога, яка є виконавчим документом, не відповідає вимогам закону щодо її змісту та форм, як це вимагає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкція №449, так як у ній невірно зазначена адреса місця його проживання/перебування.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, яким просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даними учасниками справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення слухання справи не направляли. Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі представника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи зазначені положення та з урахуванням характеру спірних правовідносин, колегія суддів вирішила за можливим розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.03.2003 року по 10.04.2019 року (номер запису про припинення 4005669) (а.с.19, 63-64).

Відповідно до даних інформаційної системи АІС Податковий блок фізична особа- підприємець ОСОБА_3 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а сума недоїмки станом на 07.02.2019 року становить 18276,72 грн.

07.02.2019 року Головним управління ДФС у Львівській області відповідно до статті 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів винесено вимогу № Ф-9209-53 про погашення заборгованості з єдиного соціального внеску на суму 18276,72 грн (а.с.10).

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач оскаржив її до суду.

Предметом спору у даній справі є правомірність прийняття відповідачем спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року за № Ф-9209-53, оскільки позивач стверджує про відсутність у нього обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у зв`язку з неотриманням доходів як фізична особа-підприємець.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача боргу по сплаті єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та фактичними обставинами справи, а посилання останнього на те, що необхідною умовою для сплати єдиного внеску є отримання доходу від підприємницької діяльності судом не враховуються, оскільки статтею 7 Закону №2464-VI передбачено випадки, за яких єдиний внесок сплачується навіть у разі неотримання фізичною особою-підприємцем доходу (прибутку). Суд першої інстанції вказав, що аналіз змісту норм чинного законодавства свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом. Як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, даних інформаційної системи органу доходів і зборів АІС Податковий блок, станом на 07.02.2019 року у позивача обліковується недоїмка в розмірі 18276,72 грн. Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки), що є предметом оскарження, сформована відповідачем на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника, а тому посилання позивача на протиправність спірної вимоги через її надіслання без вручення акту перевірки є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон від 08 липня 2010 року № 2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI та підпунктом 3 пункту 1 розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449 (далі - Інструкція №449) передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.

Як слідує з матеріалів справи, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.03.2003 року по 10.04.2019 року (номер запису про припинення 4005669), перебував на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Обставини щодо перебування позивача на спрощеній системі оподаткування підтверджуються поясненнями відповідача на апеляційну скаргу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 цього ж Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 7 Закону України №2464-VI для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отож з наведеної норми права слідує, що особи, які обрали спрощену систему оподаткування сплачують єдиний внесок в розмірі не менше мінімального страхового внеску незалежно від обставин щодо отримання доходу в меншому розмірі або не отримання взагалі.

Згідно пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Мінімальна заробітна плата у 2017 році відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року - 3200 гривень.

Згідно абзацу 4 частини восьмої статті 9 Закону №2464 (у редакції чинній у 2017 році) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

З 01.01.2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464).

У 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3723 гривні згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

З 01.01.2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. (абзац 3 частини восьмої статті 9 Закону №2464)

Платники єдиного внеску, які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абзац третій частини восьмої статті 9 Закону України №2464-VI).

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12. статті 9 Закону України №2464-VI).

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464-VI є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до частини четвертої статті 25 вказаного Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Порядок і умови направлення платнику вимоги про сплату боргу визначено Інструкцією про порядок нарахування і слати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20 квітня 2015 року (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Пункт 3 розділу VI Інструкції №449 передбачає, що фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За приписами пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Відтак, аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Інструкції протягом десяти календарних днів з дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у вимозі суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком фіскального органу суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з фіскальним органом шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо згоди з фіскальним органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного фіскального органу або оскаржити вимогу до фіскального органу вищого рівня чи в судовому порядку.

Згідно з пунктами 6.3, 6.4 Інструкції у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 5 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплата єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій) надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року за № Ф-9209-53 відповідачем сформовано на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів у відповідності до п.3 Розділу VI Інструкції № 449.

Факт наявності заборгованості недоїмки зі сплати єдиного внеску підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, а саме станом на 07 лютого 2019 року згідно з обліковими даними картки особового рахунку платника за позивачем рахується заборгованість на загальну суму 18276,72 грн. Інших належних та допустимих доказів, які б вказували на відсутність боргу, не надано.

Крім того, факт наявності заборгованості не заперечується позивачем.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції про порядок нарахування і слати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності вимоги про сплату позивачем боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року № Ф-9209-53У на загальну суму 18276,72 грн.

Що стосується твердження скаржника, що він у період за який визначено борг з ЄСВ не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував доходу, оскільки у період 2017-2018 року ЄСВ за нього сплачував його роботодавець ВП шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» як за працівника (підземний гірник), апеляційний суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого ОСОБА_3 був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.03.2003 року по 10.04.2019 року (номер запису про припинення 4005669), Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (а.с.19, 63-64). Таким чином, в період 2017-2018 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, який обрав спрощену систему оподаткування за видом діяльності - Вантажний автомобільний транспорт.

Також судом встановлено, що в матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, згідно записів якої він з 20.09.2011 року прийнятий на роботу підземним гірником очисного забою п`ятого розряду з повним робочим днем на підземних роботах (а.с.17).

У відповідності до ч. 4 ст. 4 Закону №2464 визначено перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у п.п. 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов: по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком, по-друге, особа має статус інваліда та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, наведених у ч. 4 ст. 4 Закону №2464, а також те, що він є фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, а відтак в силу приписів пункту 3 ч. 1 ст. 7 Закону України №2464-VI зобов`язаний сплачувати саме, як суб`єкт підприємницької діяльності (який обрав спрощену систему оподаткування) єдиний внесок у розмірі, що не може бути меншим від мінімального розміру страхового внеску.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 10.04.2018 справа №826/28012/15 (адміністративне провадження №К/9901/26052/18).

Водночас, колегія суддів зазначає, що особи, які є одночасно найманими працівниками, за яких сплачує єдиний внесок роботодавець (за певним видом трудової діяльності такого працівника), і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (за іншим видом підприємницької діяльності, яка відмінна від виду трудової діяльності за основним місцем роботи), зобов`язані сплачувати такий внесок за себе, як фізичну особу підприємця, тобто не залежно від сплати такого внеску роботодавцем за них, як за найманих працівників , а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 року за № Ф-9209-53 є правомірною та такою, що винесена контролюючим органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Доводи скаржника про те, що оскаржувана вимога, яка є виконавчим документом, не відповідає вимогам закону щодо її змісту та форм, як це вимагає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкція №449, так як у ній невірно зазначена адреса місця його проживання/перебування тощо, є безпідставними, оскільки допущені відповідачем незначні помилки під час прийняття оскаржуваної вимоги не можуть слугувати безумовною обставиною, яка звільняє від відповідальності у разі вчинення порушення вимог податкового законодавства, в даному випадку не сплати боргу (недоїмки). Недоліки оформлення спірної вимоги не повинні сприйматися як безумовне свідчення протиправності прийнятого рішення.

Посилання скаржника на рішення Верховного Суду від 02.09.2019 року у справі №520/3939/19, в якому висловлена правова позиція щодо неможливості подвійного обов`язкового державного соціального страхування апеляційним судом до уваги не береться, оскільки у вказаному рішенні висловлена правова позиція щодо інших правовідносин, ніж у даній адміністративній справі.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді та не стосуються меж перегляду рішення суду першої інстанції.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.002432 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.