Справа № 1340/5152/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6769/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Святецького В.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Баходіржонівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Карп`як О.О.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові 20 травня 2019 року 0 17 год. 05 хв., повне судове рішення складено 30 травня 2019 року, у справі №1340/5152/18 за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

01.11.2018 громадянин Узбекистану ОСОБА_2 та громадянка Узбекистану Боборахімова Зійодахон Баходіржонівна звернулися в суд з позовом до ГУ ДМС України у Львівській області, ДМС України про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, в якому просили:

- визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_2 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №116 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №88 від 04.04.2018 р.);

- визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо Боборахімової Зійодахон Баходіржонівни, про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №115 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №89 від 04.04.2018 р.);

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 76-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 77-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги Боборахімової Зійодахон Баходіржонівни на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_2 та Боборахімової ОСОБА_5 Баходіржонівни, біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні. Суд першої інстанції вважав, що вперше позивачі звернулись з заявою до ГУ ДМС в Одеській області 26.08.2016, Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 07.09.2016 №171 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що стало підставою для звернення із позовом до суду, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017) у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено. Суд першої інстанції врахував, що за постановою від 31.01.2011 ОСОБА_2 визнано обвинуваченим у кримінальній справі, проте не через переслідування за політичні погляди та не за членство в партії «Хізб ут- Тахрір», а через членство в інших заборонених організаціях, таких як « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_7 », члени яких займались вербуванням людей, зокрема, молоді для участі в екстремістських діяннях. Що стосується ОСОБА_8 З.Б ОСОБА_9 , то суд першої інстанції вказав, що за матеріалами особової справи відсутні будь-які докази, які можуть підтверджувати переслідування позивачки як на території Узбекистану, так і на території Російської Федерації. Суд першої інстанції дійшов висновку, що громадяни Узбекистану, ОСОБА_2 та Боборахімова ОСОБА_5 Баходіржонівна не підпадають під визначення особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, подані ними заяви є необґрунтованими, оскільки в них відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 та Боборахімової ОСОБА_5 Баходіржонівни подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при подачі заяв-анкет позивачі подали письмові докази, які підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвами переслідувань в країні громадянської належності, які є новими та не були доступні на момент звернень до ГУ ДМС України в Одеській області та на момент винесення судових рішень, на які покликається суд першої інстанції. Скаржник вказує, що позивачами подано матеріали кримінальної справи з Узбекистану та матеріали, що підтверджують запит Республіки Узбекистан, які потребують додаткової та ретельної перевірки зі сторони відповідачів. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував покази свідків, які вказали на факти фабрикування кримінальних справ у Республіці Узбекистан та Російській Федерації. Також, вказує, що відповідачі користувались лише інформацією з російських провладних засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято всупереч поданих доказів, не базується на всебічному та повному дослідженні усіх матеріалів справи та підлягає скасуванню.

Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржуване рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 у справі №1340/5152/18 є законним та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального процесуального права, а позовні вимоги громадян Узбекистану ОСОБА_2 , Боборахімової Зійодахон ОСОБА_10 не грунтуються на законі та є необґрунтованими.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, позивач ОСОБА_4 до суду не з`явилась, проте представник позивачів в судовому засіданні вважав за можливе розглядати апеляційну скаргу за такої явки та апеляційну скаргу підтримав. Представник відповідачів щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Узбекистан, має 4 дітей, за віросповіданням мусульманин.

Відповідно до наданої позивачем інформації, країну громадянської належності залишив у 2010 році та легально потрапив в Російську Федерацію у м. Казань, де мешкав там з громадянською дружиною Боборахімовою Зійодахон Баходіржонівною до серпня 2016 року. Також зазначив, що в Узбекистані у нього залишилась дружина ОСОБА_11 , 1981 р.н. та троє дітей донька ОСОБА_12 , 2001 р.н., син ОСОБА_13 ОСОБА_14 , 2003 р.н., донька ОСОБА_15 2005 р.н.

Згідно матеріалів справи №2018LV0017 позивач у серпні 2016 року перетнув Державний кордон України, місце перетину йому не відомо. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернувся вдруге, вперше звертався до ДМС України в Одеській області. У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та у ході проведення співбесіди від 02.04.2018 році повідомив, що у 2010 року легально покинув Республіку Узбекистан та переїхав жити до Російської Федерації (м. Казань). Також, наголосив, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку служби національної безпеки за членство у незареєстрованій на території Узбекистану партії «Хізб ут-Тахрір».

Під час співбесіди 02.04.2018 позивач повідомив, що в країні громадянської належності йому забороняли вивчати та проповідувати ОСОБА_16 , носити бороду. Не дозволяли водити до мечетей дітей, жінкам не дозволяють носити хіджаб. Зазначив, що їм погрожували та викликали до органів служби національної безпеки, позивача особисто внесли в екстремістські списки. До них додому приходив дільничний інспектор, який проводив бесіди.

З 2010 року проживав в м. Казань, там працював різноробочим. У 2011 році під час перебування на території Російської Федерації позивач вступив до організації «Хізб ут-Тахрір». Також до матеріалів особової справи долучено довідку видану інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні № 1439/21 від 01.02.2018 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був прийнятий в партію в 2011 році, м. Казань, Республіка Татарстан, РФ та на даний момент, після приїзду в Україну прописаний до українського відділення організації.

ОСОБА_2 зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності через сфабриковану проти нього справу та членство в забороненій партії «Хізб ут-Тахрір».

У 2001 році від співробітників правоохоронних структур Узбекистану він дізнався, що перебуває у списку підозрюваних у екстремістській та терористичній діяльності. Позивач зазначає, що через певний час співробітники правоохоронних органів Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ісламської ідеології. Для того, щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб він виїхав з Узбекистану до Російської Федерації із сім`єю. На території РФ одразу після в`їзду за міжнародним захистом не звертався через відсутність потреби у такому захисті. В РФ перебував легально, на підставі тимчасової реєстрації. З боку правоохоронних структур РФ проблем не виникало. У 2011 році заявник дізнався від своєї дружини, що його розшукує ФСБ РФ. Згодом ОСОБА_2 заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану передбачених ст. 242 ч. 1. ч. 3 п. «а», 244-2 ч. 1 КК Узбекистану, та відносно заявника було застосовано екстрадиційний арешт. Однак РФ не знайшла законних підстав для видачі ОСОБА_2 до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року після чого його було звільнено з місць позбавлення волі. Разом з тим, як вбачається в матеріалах особової справи в постанові про притягнення до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого від 31 січня 2011 року, проти заявника порушена кримінальна справа через членство в інших заборонених організаціях, таких як « ОСОБА_6 » та « ОСОБА_17 ».

ОСОБА_2 двічі звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: вперше - до ГУ ДМС в Одеській області 26.08.2016, вдруге - 30.10.2017, проте в результаті кожного разу отримував відмову в оформленні документів. Дане рішення ДМС в Одеській області оскаржене заявником та його дружиною до Одеського окружного адміністративного суду, також позивачами було подано апеляцію та касацію на рішення суду.

За матеріалами особової справи підтверджується факт звернення ОСОБА_2 за міжнародним захистом у РФ. Паралельно його дружина, яка на той час теж перебувала в РФ, теж звернулися за міжнародним захистом. За результатами звернення їм було надано тимчасовий захист на території РФ. Зі слів заявника, після отримання захисту та звільнення із СІЗО, на нього почали тиснути співробітники ФСБ, пропонували йому співпрацю. Через ситуацію що склалася, він вирішив, виїхати з території РФ, тому не чекав на продовження посвідчення про тимчасовий захист. Не зважаючи на отриманий захист, заявник покинув територію РФ мотивуючи тим, що його переслідують державні органи Російської Федерації, що по своїй суті суперечить наданому в РФ захисту.

Як це встановлено судом першої інстанції, за результатами розгляду заяви-анкети від 15.03.2018, на підставі матеріалів особової справи, проведених співбесід, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_2 : відсутні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а заяву визнано такою, що носить характер зловживання через приховання важливих відомостей та надання завідомо неправдивої інформації. Оформлено Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту від 04.04.2018.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 04.04.2018 року №88 громадянину Узбекистану ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення ОСОБА_2 було повідомлено Повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 06.04.2018 № 115.

Рішенням Державної міграційної служби України №76-18 від 02.08.2018 року відхилено скаргу ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо Боборахімової Зійодахон Баходіржонівної судом першої інстанції встановлено наступне. Позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н., є громадянкою Республіки Узбекистан, має 2 дітей, за віросповіданням мусульманка. Сімейний стан заміжня, перебуває у громадянському шлюбі з громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Освіта середня. Виховує двох дітей ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які є громадянами Республіки Узбекистан.

В доповненні до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявниця вказала, що разом із чоловіком в 2011 році отримала тимчасовий захист на території Російської Федерації.

Згідно матеріалів справи № 2018LV0018 позивач у серпні 2016 року разом з чоловіком перетнула Державний кордон України, місце перетину їй не відомо. З відповідною заявою до територіального органу Державної міграційної служби України звернулася вдруге, вперше зверталася до ДМС України в Одеській області. У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018, поданої до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та у ході проведення співбесіди від 04.04.2018 році повідомила, що у 2010 року легально покинула Республіку Узбекистан та переїхала жити до Російської Федерації (м. Казань), тому що боялась переслідувань через віросповідання. До 2011 року проживала там нелегально. В період перебування в РФ двічі поверталась до Узбекистану. В РФ позивач отримала тимчасовий захист.

Також, у заяві від 15.03.2018 року ОСОБА_20 З. ОСОБА_21 наголосила, що причиною побоювання повернення до країни походження являється переслідування владою Узбекистану мусульманського віросповідання та тиск з боку дільничного інспектора на її чоловіка ОСОБА_2 , який належить до незареєстрованої на території Узбекистану партії Хізб ут-Тахрір та зазначає, що в країні походження їй не дозволяють носити хіджаб, проводили з нею бесіди та попереджали про заборону хіджабу. Позивач вступила до організації Хізб ут-Тахрір у 2017 році.

Вперше звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС в Одеській області 26.08.2016 року, вдруге 30.10.2017 року, проте в обох випадках їй було відмовлено в оформленні документів. Дане рішення позивач оскаржувала в судовому порядку. В Україні проживає в найманому житлі разом із сім`єю, договору оренди не надала. Житло орендує в знайомих, за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи позивача, проведених співбесід, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку про очевидну необґрунтованість заяви ОСОБА_8 З ОСОБА_22 : відсутні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а заяву такою, що носить характер зловживання через приховання важливих відомостей та надання завідомо неправдивої інформації. Оформлено Висновок щодо прийняття рішення про відмову оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту від 04.04.2018 року.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 04.04.2018 року № 89 громадянці Узбекистану Боборахімовіц Зійодахон Баходіржонівні та її неповнолітнім дітям ОСОБА_19 та ОСОБА_23 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення ОСОБА_2 було повідомлено Повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 06.04.2018 № 116.

Не погодившись з рішеннями про відмову позивачі 10.04.2018 року звернулися до ДМС України із скаргою. Рішеннями Державної міграційної служби України № 77-18 та №76-18 від 02 серпня 2018 року відхилено скарги позивачів на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що дії та рішення відповідачів щодо відмови у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту протиправними та такими, що не відповідають законодавству України, нормам та стандартам міжнародного права, позивачі звернулися із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку, підставою для відмови позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявників умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

В даній категорії справ обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як це вірно встановлено судом першої інстанції, вперше позивачі звернулись з заявою до ГУ ДМС в Одеській області 26.08.2016. Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 07.09.2016 року №171 їм відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з наказом ГУ ДМС в Одеській області, позивачі 14.09.2016 оскаржили його до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 року (залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017) року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.10.2017 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 року відмовлено.

Згідно копій особових справ позивачів, підставами для прийняття оскаржуваних рішень враховано обставини первісного звернення позивачів до ГУ ДМС в Одеській області 26.08.2016 року, прийняття наказу від 07.09.2016 року №171, його оскарження позивача до суду та прийняття судами рішень за результатами розгляду позову про скасування вказаного наказу.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом спору є рішення відповідача про відмову в оформленні позивачам документів для вирішення питання про визнання таких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту: відмова на стадії попереднього розгляду заяв без фактичного дослідження усіх доказів у справі.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту приймається за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявників відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої Закону № 3671-V, а також, якщо заяви носять характер зловживань. Оцінка обґрунтованості заяв позивачів та дослідження наявності у заявників обґрунтованих побоювань здійснюється компетентними органами вже після прийняття рішення про оформлення документів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами апелянта та вважає, що відмова позивачам відбулась на стадії попереднього розгляду, а саме, на стадії допуску позивачів до повної процедури дослідження їх заяв по суті.

Основною причиною відмови позивачам у позові, як це зазначає скаржник в апеляційній скарзі, є звернення з заявою не вперше, та відмова в задоволенні позову за наслідком оскарження дій компетентних органів у задоволенні поданих заяв 2016 року.

Проте суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі щодо того, що при поданні заяв-анкет 15.03.2018 позивачі подали письмові докази, які можуть підтверджувати обґрунтовані побоювання, передбачені чинним законодавством. Зокрема, при подачі заяви ОСОБА_2 подані матеріали кримінальної справи з Узбекистану (постанова про притягнення його як обвинуваченого) та матеріали, що підтверджують запит Республіки Узбекистан до правоохоронних органів України за обвинуваченнями, які, на думку заявника, носять характер політичних переслідувань, а тому вимагають додаткової та ретельної перевірки відповідачами.

Окрім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що всупереч вимогам законодавства України, відповідачі використовували лише інформацію з російських провладних засобів масової інформації, що не може вважатись посиланням на достовірні джерела. В свою чергу зазначив, що інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема, доповіді Human rights watch, Amnesty International та інші підтверджують обгрунтованість заяв позивачів.

Як це вбачається з інформації по країні походження, взятої з незалежних джерел, про що вказує апелянт в апеляційній скарзі, в Узбекистані та Російської Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віро сповідування, зокрема, за сповідування ісламу. Дана інформація, як це зазначає скаржник, подавалась до відповідачів, але не була взята при винесенні оскаржуваних рішень.

На переконання суду апеляційної інстанції, ситуація у країні походження є доказом суб`єктивності побоювань стати жертвою переслідувань, що мало бути перевірено при розгляді заяв-анкет позивачів від 15.03.2018.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті даного рішення не було враховано те, що з наявної у матеріалах справи ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.06.2018 у справі № 442/3396/18, яка була залишена в силі Апеляційним судом Львівської області 19.06.2018 та набрала законної сили зазначено: «...Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2018 до Генеральної прокуратури України надійшов запит заступника Генерального прокурора Републіки Узбекистану від 16.02.2018 за вих. № 26/13-45-18 8969, відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах про вирішення питання стосовно видачі ОСОБА_2 ( ОСОБА_24 ), для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п.б ч. 1 ст. 159, ч. 1 ст. 242, п.п. а, в ч. 3 ст. 244-1, ч. 1 ст. 244-2 КК Рecпубліки Узбекистан...». Дане рішення набрало законної сили.

Суд погоджується з аргументами скаржника, що офіційний запит, як це встановлено в судовому рішенні про видачу позивача до країни громадянської належності, був надісланий 12.03.2018, що і стало підставою для подачі додаткових доказів до компетентних органів та підтвердження своїх побоювання новими обставинами, що і було реалізовано за заявами 15.03.2018.

Враховуючи встановлені обставини справи та те, що позивачі можуть відповідати умовам для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки перебувають за межами країни своєї громадянської належності, не можуть і не бажають повертатися до неї, оскільки мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні належності, а також, що в разі повернення вони ризикують зазнати тортур, нелюдського та такого, що принижує гідність поводження, суд апеляційної інстанції приходить до переконання що слід визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивачів та рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарг позивачів на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно вимоги про зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_2 та Боборахімової ОСОБА_5 Баходіржонівни, біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Обов`язки з прийняття рішень про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадян іноземної держави біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства покладено на територіальні органи Державної міграційної служби України, а відтак суд апеляційної інстанції вважає, що суд не може зобов`язувати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області приймати рішення з даного питання, адже в такому випадку буде мати місце втручання в дискреційні повноваження даного органу, що є неприпустимим відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, з метою належного захисту та необхідного поновлення прав позивачів, слід зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_2 та Боборахімової ОСОБА_5 Баходіржонівни, біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Відносно вимоги, щодо визнання протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення, необхідно вказати наступне.

Судом не встановлено порушень відповідачем вимог законодавства щодо нероз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішень, оскільки, як слідує з матеріалів справи повідомленнь №115 та №116 від 06.04.2018 року про прийняття спірних рішень, у таких чітко роз`яснено порядок та строки його оскарження.

Враховуючи встановленні обставини справи та наявні у матеріалах справи докази суд апеляційної інстанції прийшов до беззаперечного переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 та Боборахімової ОСОБА_5 Баходіржонівни задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2018 року у справі №1340/5152/18 скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_2 , про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №116 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №88 від 04.04.2018 р.).

Визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо Боборахімової Зійодахон Баходіржонівни, про яке йдеться в повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №115 від 06.04.2018 р. (наказ ГУ ДМС України у Львівській області №89 від 04.04.2018 р.).

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 76-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги ОСОБА_2 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 77-18 від 02 серпня 2018 року про відхилення скарги Боборахімової Зійодахон Баходіржонівни на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяви від 15.03.2018 року щодо визнання громадян Узбекистану ОСОБА_2 та Боборахімової Зійодахон Баходіржонівни, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

В.В. Святецький

Повне судове рішення складено 12.09.2019