Справа № 817/1397/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 рокуЛьвів№ СК-857/1666/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 року (головуючий суддя Зозуля Д.П., м. Рівне, повний текст складено 20.07.2018) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Рівненській області в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбачену ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 25 відсотків грошового забезпечення за кожний повний рік служби, з розрахунку вислуги 11 років.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його незаконним та необґрунтованим та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення п. 10 Постанови КМУ №39л від 17.07.1992, яка прийнята на виконання Закону №2262-ХІІ, яка передбачає, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби

Наведені положення пункту 10 постанови-№393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

У постанові ВСУ від 17 березня 2015 року, проаналізувавши частину першу стати 9 та статтю 9-1 Закону №2262-ХІІ прийшов до висновку, що частиною 1 статті 9 цього Законуу встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я та які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше. Стаття 9-1 вказаного Закочу не пов`язує, виплату щомісячної грошової допомоги з наявністю вислуги 10 років. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням має разовий характер. Право на її одержання пов`язано з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав. Тому не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.

Апелянт вважає, що суд необгрунтовано прийшов до висновку, що лише одна з підстав виплати одноразової грошової допомоги, передбачена ч. 1 ст. 9 Закону №2262-ХІІ не містить вимог щодо наявності права на пенсію, а звільнення з підстав, визначених у ч. 2 ст. 9 Закону №2262-ХІІ містить вимогу щодо наявності права на пенсію для виплати одноразової грошової допомоги. Такий висновок суду є необгрунтованим, з огляду на те. що з синтаксичного аналізу частини 1 та частини 2 статті 9 Закону №2262-ХІІ вбачається, що обидві частини мають однакову фабулу їх відрізняє лише підстави для звільнення зі служби і відповідно розмір, належної до виплати одноразової грошової допомоги.

При звільненні з Національної поліції ОСОБА_1 було правомірно обраховано вислугу років у календарному обчисленні - 11 років 06 місяць 26 днів, у пільговому обчисленні - 11 років 11 місяці 08 днів.

Таким чином, на час звільнення позивач мав вислугу більше 10 років та відповідно мав право на виплату одноразової (вихідної) грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Тобто у даному випадку наявні два обов`язкових елементи, що надають можливість здійснити ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення при звільненні зі служби за власним бажанням. Такими елементами є: 1) наявність, передбаченої статтею 9 Закону №2262-ХІІ, підстави звільнення зі служби - за власним бажанням; 2) наявність вислуги 10 років і більше.

Зважаючи на те, що на момент звільнення ОСОБА_1 мав вислугу більше 11 років, то набув право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмір, 25 відсотків місячного грошового забезпечення за повні 11 років відповідно до ст.9 Закону №2262-ХІІ.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу апелянт просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції вставлено, що відповідно до копій трудової книжки серія НОМЕР_1 та послужного списку, ОСОБА_1 , з 01.11.2006 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішній справ на різних посадах. З 07.11.2015 по 15.04.2016 проходив службу в Національній поліції. Згідно копії витягу з наказу № 22 о/с від 12.04.2016 звільнено з Національної поліції у запас Збройних Сил України за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського - водія батальйону поліції охорони Управління поліції охорони в Рівненській області з 15 квітня 2016 року. Вислуга років на день звільнення становить 11 років 06 місяців 26 днів - в календарному вирахуванні та 11 років 11 місяців 08 днів - в пільговому вирахуванні. Відповідно до копій документів, які підтверджують виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення на момент звільнення, не підтверджено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції за власним бажанням, передбаченої ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1999 № 2262-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Абзацом 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» № 393 від 17.07.1992 встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

З системного аналізу вищезазначених норм права судом першої інстанції правильно вважав, що виплата одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення передбачена у випадку, якщо на час звільнення особи, яка звільняється із служби за власним бажанням, вона набула права на пенсію та мала вислугу 10 років і більше. При цьому, факт виникнення в особи права на пенсію повинен обов`язково передувати звільненню.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

Суд першої інстанції вірно встановив, що на час звільнення з Національної поліції позивач вислуги, необхідної йому для призначення пенсії згідно норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не мав, а отже не набув права на пенсію, і як наслідок на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до ч. 2 ст. 9 вищезазначеного закону.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованоговисновку, що відповідач, у спірних правовідносинах, діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що не заслуговують на увагу твердження позивача обґрунтовані вимогами постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, пункт 10 якої не передбачає набуття права на пенсію, як підстави для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Тобто у даному випадку судом першої інстанції вірно застосовано норми ч. 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, яка прийнята на його виконання.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постанова КМУ № 393 від 17.07.1992 прийнята на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відтак може бути застосована до осіб на яких поширюється положення вказаного Закону.

Позивач ж до такої категорії осіб не відноситься.

Також судом першої інстанції вірно залишено поза увагою твердження позивача про протиправність дій відповідача щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги, які обґрунтовані правовою позицією викладеною Верховним Судом України у постанові від 17.03.2015, так як у зазначеній постанові усунуто розбіжність щодо застосування судами касаційної інстанції ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, яка має дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам, а саме: - які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах; - у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, за наявності вислуги 10 років і більше.

Суд вірно вважав, що оскільки позивач звільнився зі служби за власним бажанням та порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільнені за власним бажанням передбачено ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ, то застосування вище вказаної правової позиції Верховного Суду України до спірних правовідносин є безпідставним.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої про необгрунтованість позовних вимог, а тому підставно відмовив в їх задоволенні.

Враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2018 року по справі № 817/1397/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.М. Судова-Хомюк

повний текст складено 12.09.2019