Справа № 804/3516/18
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2019 року Справа № 804/3516/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняПіскун Я.В.
представника позивача представника відповідача 1 представника відповідача - 2 Петренко Д.О. не з`явився Юрченко В. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер», Товариства з обмеженою відповідальністю "Мезон" про визнання договорів купівлі-продажу недісними та застосування визначених законодавством наслідків, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами
15.05.2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд, з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.05.2018 року:
- визнати договір купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 503, укладений між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон» недійним, яким вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- визнати договір купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 504, укладений між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон» недійним, яким вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- стягнути з ТОВ «Мезон» в дохід держави все майно одержане за договором купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 503, укладеного між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон»;
- стягнути з ТОВ «Майстер» на користь ТОВ «Мезон» все одержане за договором купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 503, укладеного між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон»;
- стягнути з ТОВ «Мезон» в дохід держави все майно одержане за договором купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 504, укладеного між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон»;
- стягнути з ТОВ «Майстер» на користь ТОВ «Мезон» все одержане за договором купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 504, укладеного між ТОВ «Майстер» та ТОВ «Мезон».
Вказані вище нежитлові приміщення були відчужені ТОВ «Мезон» на підставі спірних договорів 22.05.2015 року.
Враховуючи те, що ТОВ «Майстер» мало податковий борг, а також те, що на вказане майно в силу вимог ПК України поширювалася податкова застава, за наявності якої платник податків не має права відчужувати своє майно, останнє протиправно відчужило нерухоме майно з метою уникнення погашення податкового боргу перед державою.
Таким чином, оскаржувані правочини вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а тому останні є недійсними. Позивач також вважає, що необхідно застосувати до сторін санкції передбачені статтею 208 Господарського кодексу України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 року провадження у адміністративній справі зупинено до прийняття Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом рішення за апеляційної скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 26.11.2018 року скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2018 року та залишено в силі ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.05.2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року поновлено провадження у справі.
Окремо, відповідач наголошує на тому, що позбавлення його нерухомого майна буде свідчити про порушення вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист права людини та основоположних свобод та буде порушувати «принцип належного врядування» у розумінні рішень Європейського Суду з прав людини, у відповідності до якого потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове права, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідач також вказує на те, що не існує обвинувальних вироків судів, які б встановлювали вину посадових осіб відповідачів в укладенні правочинну з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 року справу прийнято до провадження суддею Златіним С.В.
Ухвалою суду від 01.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Мезон» про закриття провадження у адміністративній справі.
Ухвалою суду від 01.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.
Відповідач - ТОВ «Мезон» заперечував проти позову з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву.
Відповідач - ТОВ «Майстер» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав.
Суд, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача - ТОВ «Мезон», встановив наступне.
ТОВ «Майстер» з 30.01.2006 року перебуває на обліку у Лівобережній ОДПІ м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області, як платник податків за неосновним місцем обліку.
30.12.2012 року в інтегрованій картці платника податків ТОВ «Майстер» проведено щомісячне нарахування орендної плати у сумі 62 906,24 грн. згідно податкової декларації з плати за землю за 2012 рік № 1622 від 13.02.2012 з терміном сплати 30.12.2012 року.
У зв`язку з не сплатою суми грошового зобов`язання в установлений строк у ТОВ «Майстер» почав обліковуватися податковий боргу у сумі 62 590,99 грн.
Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська в автоматичному режимі сформовано та направлено ТОВ «Майстер» засобами поштового зв`язку податкову вимогу форми «ю» від 04.01.2013 року № 10, яка повернута поштою 26.02.2013 року з позначкою «за закінченням терміну зберігання».
Лівобережною МДПІ м. Дніпропетровська на виконання вимог статей 88 та 89 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх зобов`язань, здійснено дії спрямовані на виявлення майна платника податків, яке може бути передано у податкову заставу.
Згідно рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно від 26.04.2013 року № 2018083 та № 2018409 щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатами розгляду запиту у відповідних реєстрах відсутні відомості стосовно запитуваної інформації. Однак міститься запис про обтяження № 444850 «все нерухоме майно» від 25.03.2015 року Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, серія та номер: 37070490, виданий 19.03.2013 року, видавник: старший державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Вороніна І.М.
Також згідно Інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.04.2013 року № 2910695 та Інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек від 25.04.2013 року № 2911189 - відсутня інформація по ТОВ «Майстер».
Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.03.2015 року № 35352736, наданої на запит Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська від 24.03.2015 року до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - відомості стосовно наявності у ТОВ «Майстер» майна відсутні.
Вказане вище нерухоме майно було відчужено ТОВ «Майстер» на користь ТОВ «Мезон» на підставі нотаріально посвідчених двох договорів купівлі-продажу від 22.05.2015 року за реєстровими номерами 503 та 504. Зазначені договори зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.05.2015 року, про що містяться відповідні витяги з зазначеного реєстру у матеріалах справи.
З оскаржуваних договорів купівлі-продажу судом встановлено, що ТОВ «Майстер» володіло двома об`єктами нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 4028 від 27.06.2000 року та на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.06.2000 року та рішення постійно діючого Міжрегіонального третейського суду при Асоціації «Українська правова організація будівельних підприємств «Лекс-М» віл 20.10.2008 року, які були зареєстровані у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за номерами 14313382 та 222184, що вбачається з копії оскаржуваних договорів, які містяться у матеріалах справи.
На підставі викладеного позивач вважає, що договори купівлі-продажу від 22.05.2015 року за реєстровими номерами 503 та 504 є такими, що укладені з метою уникнення погашення податкового боргу перед державою, з метою яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства: ТОВ «Майстер» не сплачуючи самостійно задекларовані податкові зобов`язання, будучі обізнаним про наявність податкового боргу та наявності у контролюючого органу права податкової застави на майно підприємства, свідомо здійснив відчуження майна, відносно якого існувала заборона на відчуження згідно запису про обтяження № 444850 «все нерухоме майно» від 25.03.2015 року Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, серія та номер: 37070490, виданий 19.03.2013 року, видавник: старший державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Вороніна І.М.
Суд зазначає, що у відповідності до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Частиною першою статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
У відповідності до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
У відповідності до листа Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 року судам потрібно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Відповідні обставини повинні бути відображені в мотивувальній частині судового рішення про визнання недійсним правочину як такого, що вчинений юридичними особами із завідомо суперечною інтересам держави та суспільства метою. Зокрема, слід установити персоналії посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставини, за яких такий умисел виник, тощо.
Судам варто мати на увазі, що обов`язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів, за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку-учасників відповідної операції.
Отже, аналіз наведених приписів дає підстави для висновку про те, що для кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок, та як наслідок -застосування зазначених конфіскаційних санкцій до учасників такого правочину, закон передбачає наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність цього правочину публічно-правовим актам держави, що одночасно становить правопорушення у вигляді злочину чи адміністративно-правового делікту. Враховуючи, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України), то виявлення умислу в діях учасників правочину передбачає обов`язкове встановлення персоналій посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставин, за яких такий умисел виник.
Без з`ясування наведених фактичних даних саме по собі порушення норм податкового законодавства є підставою для нарахування податкових зобов`язань платникам -учасникам такого правочину. Так само і власне штучне збільшення витрат платника всупереч меті господарської діяльності (яка полягає в отриманні прибутку), а також формування податкового кредиту за відсутності факту здійснення господарської операції з метою отримання прибутку за рахунок коштів з бюджету у вигляді безпідставного бюджетного відшкодування тягне відповідне зменшення податкового кредиту та валових витрат платника, однак не може бути підставою для висновку про укладення правочину, який порушує публічний порядок, без доведення податковим органом належними засобами доказування наявності у сторони під час укладення правочину суб`єктивного наміру створити відповідні наслідки у податковому обліку.
У відповідності до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.
Судом встановлено, що податкова застава була зареєстрована податковим органом лише 03.06.2015 року, тобто після укладення відповідачами оскаржуваних договорів, що вбачається з інформаційної довідки від 16.04.2018 року № 120797406 щодо інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копія якої міститься у матеріалах справи.
Також судом встановлено, державні реєстратори до 22.05.2015 року не надавали податковому органу жодної інформації про наявне нерухоме майно власником якого б був ТОВ «Майстер», що вбачається із відповідної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, копії якої міститься у матеріалах справи.
Судом встановлено, що у інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.05.2015 року № 37650557 міститься запис про обтяження № 444850 «все нерухоме майно» від 25.03.2015 року Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, серія та номер: 37070490, виданий 19.03.2013 року, видавник: старший державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Вороніна І.М.
Однак у матеріалах справи міститься також лист приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександри Михайлівни від 20.02.2019 року № 101, у якому остання повідомляє про те, що відповідно до порядку вчинення нотаріальних дій при підготовці до посвідчення договорів останньою було одержано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в якому будь-які відомості про обмеження та обтяження на відчуження нерухомого майна були відсутні. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальних дій не було.
У матеріалах справи міститься інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 22.05.2015 року індексний номер 37910678, а також витяг за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обмеження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.05.2015 року ідентифікатор доступу 97158394 та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 20.02.2019 року індексний номер документу 156968439, які надана приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександри Михайлівни.
Суд акцентує увагу на тому, що зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого позивач посилається як на підставу позовних вимог, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, то визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.
У п.9 листа Вищого адміністративного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів у справах за участю органів державної податкової служби (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим адміністративним судом України) вказано, що санкції, встановленні статтею 208 Господарського кодексу України не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, обов`язкових платежів) однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій передбачених частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави або суспільства, наприклад вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків.
Позивач лише надав суду докази, які можуть підтвердити факт не сплати ТОВ «Майстер» податків, однак не можуть бути підставою для висновку про укладення правочину, який порушує публічний порядок.
Позивачем не надано суду вироку суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.
Крім того, суд зазначає про те, що згідно вимог п.92.3 ст.92 ПК України у разі здійснення операцій з майном, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу платник податків несе відповідальність відповідно до закону.
Така відповідальність передбачена виключно статтею 124 ПК України, у відповідності до якої відчуження платником податків майна, яке перебуває у податковій заставі, без попередньої згоди контролюючого органу, якщо отримання такої згоди є обов`язковим згідно з цим Кодексом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі вартості відчуженого майна.
Крім того, суд звертає увагу на той факт, що згідно статті 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти Майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що саме орган податкової служби вчасно не зареєстрував податкову заставу у відповідних державних реєстрах, приймаючи до уваги те, що податковим органом не вчинялися всі залежні від нього дії спрямовані на виявлення майна ТОВ «Майстер», а саме: не робилися запити до БТІ у місті Дніпропетровську, то суд приходить до висновку, що саме помилка державного органу слугувала підставою для виникнення спірної ситуації.
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Судом відхиляються посилання позивача на запис про обтяження № 444850 «все нерухоме майно» від 25.03.2015 року Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.03.2013 року, серія та номер: 37070490, виданий 19.03.2013 року, видавник: старший державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ Вороніна І.М., як на підставу для визнання оспорюваних правочинів такими, що вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки позивачем не надано доказів того, що вказаний запис зроблено саме позивачем або за його запитом та для захисту його інтересів (інтересів держави); крім того, останній відсутній у відповідній інформації, яка була надана приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною.
На підставі викладеного суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.05.2015 року № 503 та № 504, які укладені між ТОВ «Мезон» та ТОВ «Майстер», які вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Окремо, суд вважає за необхідне зупинитися на підставах для застосування конфіскаційних санкцій передбачених статтею 208 ГК України.
Відповідно до ч.1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін- у разі виконання зобов`язання обома сторонами- в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
Суд зазначає, що санкції, встановлені ч.1 ст. 208 ГК України, є конфіскаційними, та стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, та не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК України, а тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених статтею 250 ГК України.
Статтею 250 ГК України визначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.
Дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України "Про банки і банківську діяльність" та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.
В даному випадку спір стосується не штрафних, а інших санкцій, передбачених ГК України (ст.208), а тому норма ч.2 ст.250 ГК України не застосовується.
Судом встановлено, що укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу відбулося 22.05.2015 року, тоді як до суду Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області звернулось 15.05.2018 року, тобто поза межами граничного річного строку від вчинення правопорушення, встановленого 250 ГК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській звернулось до суду з порушенням строків застосування санкцій, передбачених, ст. 250 ГК України, вказане виключає можливість застосування до сторін санкцій передбачений статтею частиною 1 статті 208 ГК України.
Суд не бере до уваги правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 10.07.2012 у справі №21-147а12, та застосування до спірних правовідносин статті 122 КАС України, з огляду на наступне.
Вказаною вище постановою Верховного Суду України визначено, що встановлені ст. 250 ГК України строки поширюються лише на застосування контролюючим органом адміністративно-господарських санкцій, а не на їх стягнення в судовому порядку, що здійснюється в межах строків звернення, встановлений статтею 122 КАС України. Про те, згідно вказаної постанови Верховного Суду України, в справі існували рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, тоді як в данній справі відсутне будь-яке рішення контролюючого органу про застосування таких санкцій, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відстуність підстав для застосування в даних правовідносинах норм статті 122 КАС України.
Аналогічну позицію стосовно застосування статей 208 та 250 ГК України займає і Верховий Суд у постанові від 20.06.2018 року по справі № 802/470/17-а (номер у ЄДРСР 74894232).
Оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. 139, 241, 243, 244, 245, 246, 250, , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 вересня 2019 року.

Суддя (підпис) Рішення не набрало законної сили станом на 13.09.2019 року Помічник судді Згідно з оригіналом Помічник судді С.В. Златін Лісна А.М. Лісна А.М.