Справа № 140/461/19
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 рокуЛьвів№857/6862/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

за участю представника відповідача Сахарчука А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі №140/461/19 (головуючий суддя Мачульський В.В., проголошене у м. Луцьк, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження) за адміністративним позовом Концерну «Військторгсервіс» до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Концерн «Військторгсервіс» звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.09.2018 року №.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оскаржене податкове повідомлення-рішення видане на підставі невірного визначення первинного обов`язку позивача щодо сплати земельного податку. Так, Концерн «Військторгсервіс» не є податковим агентом відповідно до статті 269 Податкового кодексу України і підстави для сплати земельного податку за майно, що знаходиться на його балансі відсутні, оскільки земельна ділянка фактично належить державі в особі Міністерства оборони України. Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року відкрито провадження у справі №910/23971/16 про банкрутство Концерну «Військторгсервіс» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Позивач зазначав, що оскільки дія мораторію на задоволення вимог кредиторів розповсюджується і на податкові зобов`язання, строк по сплаті земельного податку не може бути порушений, а саме зобов`язання по сплаті земельного податку зупиняється під час дії мораторію. Перебування Концерну «Військторгсервіс» у стані банкрутства та накладення мораторію на нарахування фінансових санкцій заперечувало, на думку позивача, правомірність застосування штрафу. Таким чином, позивач вважав, що оскаржене податкове повідомлення-рішення видане всупереч нормам діючого законодавства та порушує права платника податків, а відтак підлягає скасуванню.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте всупереч чинному законодавству, з порушенням норм матеріального та процесуального права, та підлягає скасуванню. Доводи апелянта зводяться до того, що судом першої інстанції проігноровано те, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 року відкрито провадження у справі №910/23971/16 про банкрутство Концерну «Військторгсервіс» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Оскільки дія мораторію на задоволення вимог кредиторів розповсюджується і на податкові зобов`язання, строк по сплаті земельного податку не може бути порушений, а саме зобов`язання по сплаті земельного податку зупиняється під час дії мораторію. Крім цього, апелянт зазначає, що відповідачем не було спростовано висновок позивача щодо права власності на землю, як на підставу нарахування земельного податку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апелянта про те, що Концерн не є податковим агентом відповідно до ст. 268 ПК України і підстав для сплати земельного податку немає, оскільки земельна ділянка фактично належить державі в особі Міністерства оборони України та застосування штрафних санкцій є неправомірним з огляду на перебування Концерну у стані банкрута є невірними та безпідставними. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідач проти апеляційної скарги заперечив, надав пояснення аналогічні наведені у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач в судове засідання не прибув, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності представник Концерну «Військторгсервіс».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що Головне управління ДФС у Волинській області проведено камеральну перевірку своєчасності сплати грошових зобов`язань Концерном «Військторгсервіс», за результатами якої складено акт №12521/03-20-12-07 від 09.08.2018 року.

Проведеною перевіркою встановлено, що позивач несвоєчасно сплачував самостійно узгоджені грошові зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб протягом 2014-2015 років на загальну суму 95083,70 грн., чим порушив вимоги пункту 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки, ГУ ДФС у Волинській області прийнято податкове повідомлення рішення № від 06.09.2018 року яким зобов`язано позивача сплатити штраф у розмірі 20% в сумі 19 016,74 грн. за платежем земельний податок з юридичних осіб.

Позивач, не погодившись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, оскаржив його в адміністративному порядку. Проте, рішенням ДФС України від 26.11.2018 року №38298/6/99-99-11-03-01-25 оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 06.09.2018 - залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом за результатами перевірки діяльності позивача щодо сплати грошових зобов`язань по земельному податку з юридичних осіб, визначених у податкових деклараціях з плати за землю, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а відтак дія мораторію на виконання цих зобов`язань не розповсюджується. Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що Концерн «Військторгсервіс» самостійно щорічно протягом тривалого терміну (з 2014 по 2018 роки) декларує податкові зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб, шляхом подання податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) по м. Луцьк Волинської області, що спростовує доводи позивача про відсутність у Концерну «Військторгсервіс» документів, що посвідчують право власності на землю у Волинській області.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Підпунктами 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов`язаний: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (пункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 287.3 статті 287 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Спірне податкове повідомлення-рішення № від 06.09.2018 винесено відповідачем у зв`язку із затримкою більше ніж на 30 календарних днів наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, самостійно визначених сум податкового зобов`язання з земельного податку, наведених у податкових деклараціях з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності), поданих за період 2014-2018 роки на загальну суму 95 083,70 грн., внаслідок чого позивачу нараховано 20% штрафу, що становить 19 016,74 грн. та підтверджується розрахунком штрафної санкції, який є додатком до оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі не наводить заперечень щодо розміру нарахування вказаних фінансових санкцій, проте зазначає, що на момент винесення оскарженого податкового повідомлення-рішення діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, встановлений ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.03.2017 у справі №910/23971/16 у зв`язку з порушенням справи про банкрутство щодо позивача.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Закон України від 14.05.1992 №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон №2343-XII).

Згідно з частинами 1-3 статті 19 Закону №2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема: забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв`язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов`язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів. Тобто, дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно з загальними правилами нараховуються неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

У свою чергу, штрафні санкції за своєю правовою природою не є самостійним зобов`язанням, а є додатковими заходами, які забезпечують належне виконання основного зобов`язання і є похідними від нього.

Не виконання таких забезпечень є правопорушенням, а тому нарахування штрафних санкцій, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України та винесення відповідних податкових рішень є правомірним та ґрунтується на законі, оскільки належить до обов`язків контролюючого органу.

Згідно з частиною 1 статті 38 Закону №2343-XII з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута.

Таким чином, якщо до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції, пеню після введення господарським судом мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих податкових зобов`язань не розповсюджується.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 31.07.2018 у справі №820/34/14.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення № від 06.09.2018 прийнято контролюючим органом за результатами перевірки діяльності позивача щодо сплати грошових зобов`язань по земельному податку з юридичних осіб, визначених у податкових деклараціях з плати за землю, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих зобов`язань не розповсюджується.

Крім того, саме з моменту визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, в тому числі і зі сплати штрафних санкцій, передбачених пунктом 126.1 статі 126 Податкового кодексу України, які не можуть бути нараховані органами ДФС України.

При цьому, ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.04.2018 у справі №910/23971/16 затверджено мирову угоду у вказаній справі та закрито провадження у справі про банкрутство Концерну «Військторгсервіс».

Таким чином, господарським судом не приймалось постанови про визнання боржника Концерна «Військторгсервіс» банкрутом та ліквідаційна процедура не відкривалася, тому, у позивача можуть виникати зобов`язання, у тому числі зі сплати податків і зборів, та контролюючими органами можуть нараховуватись штрафи у зв`язку з несплатою платником податків заборгованості.

Що стосується доводів апелянта про те, що Концерн не є податковим агентом відповідно до ст. 268 ПК України і підстав для сплати земельного податку немає, оскільки земельна ділянка фактично належить державі в особі Міністерства оборони України, то суд першої інстанції правильно вказав, що наведене обставина спростовується тим, що концерн «Військторгсервіс» самостійно щорічно протягом тривалого терміну (з 2014 по 2018 роки) декларує податкові зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб, шляхом подання податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) по м. Луцьк Волинської області, що

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі №140/461/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. С. Затолочний
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складено 13.09.2019р.