Справа № 2а-5997/12/2670
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року

Київ

справа №2а-5997/12/2670

провадження №К/9901/13400/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., судді Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

УСТАНОВИВ:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з адміністративним позовом про стягнення з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» адміністративно-господарських санкцій у розмірі 31151600,48 грн. та пені в розмірі 7769209,04 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2007 рік, всього - 38920809,52 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів 38614214,28 грн., у тому числі: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2007 рік у розмірі 30906206,40 грн. та пеню в розмірі 7708008,00 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що відповідачем не працевлаштовано необхідну кількість осіб, яким встановлена інвалідність, як того вимагає закон, не передбачено для них вакансії та не надано до центрів зайнятості звітів по формі 3-ПН в кількості необхідній для виконання нормативу. Під час судового розгляду відповідачем не доведено обставин щодо вжиття Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" усіх залежних від нього заходів для створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, та їх фактичного працевлаштування. Також, судами зазначено, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки фактично підприємство зареєстровано як роботодавець у відділенні Фонду 8 лютого 2012 року та звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік за формою №10-ПІ подав лише 17 лютого 2012 року.

Не погоджуючись із ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року відповідач, в порядку глави 3 розділу 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент подачі заяви), подав до Верховного Суду України заяву про її перегляд на підставі пунктів 1, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 250 Господарського кодексу України, що на думку заявника підтверджується ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року (провадження №К/9991/66254/12). Крім того, заявник вважає, що оскаржуване рішення суду касаційної інстанції не відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13, щодо застосування норм статей 18, 18-1, 19, 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

У заяві відповідач просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду України від 20 червня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені. Зупинено виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2012 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року до розгляду справи Верховним Судом України.

З 15 грудня 2017 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, внесені Законом України від 3 жовтня 2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII), та почав роботу Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Отже, розгляд Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду заяв про перегляд Верховним Судом України судових рішень здійснюються за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, які були чинними до 15 грудня 2017 року, тобто до внесення Законом №2147-VIII змін до цього Кодексу.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наступне.

У рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що державне підприємство не лише не працевлаштувало необхідну кількість осіб, яким встановлена інвалідність, як того вимагає закон, але й не передбачило для них вакансії та не надавало до центрів зайнятості звітів по формі 3-ПН в кількості необхідній для виконання нормативу, а державна служба зайнятості не мала змоги направити до відповідача інвалідів для працевлаштування, відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації і знань. У зв`язку з чим, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачем вимог Закону №875-XII.

Водночас, у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13, наданій на підтвердження неоднакового правозастосування, судом встановлено, що підприємством (відповідачем) здійснено необхідні дії для працевлаштування інвалідів шляхом щомісячного направлення до центру зайнятості звітності з інформацією щодо можливості працевлаштування відповідної кількості інвалідів. Підприємство про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів звітувало міському центру зайнятості по формі 3-ПН. Тобто підприємство виділило робочі місця для працевлаштування інвалідів. Позивач інвалідів для працевлаштування не направляв. Підприємство не відмовляло у працевлаштуванні інвалідам за направленням центру зайнятості, що підтверджується листом Сєвєродонецького міського центру зайнятості від 7 травня 2012 року №13/4 -1546. Отже, відповідач у 2011 році вжив достатніх та залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог статті 19 Закону № 875-XII, оскільки в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Дослідивши надані для порівняння судові рішення, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справі, на рішення в якій посилається позивач, обґрунтовуючи різне правозастосування, у зв`язку з чим зазначене не дає можливості дійти висновку про невідповідність висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 квітня 2013 року у справі № 21-81а13, щодо застосування норм статей 18, 18-1, 19, 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Суд також не вбачає неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 250 Господарського кодексу України, що на думку заявника підтверджується ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року (провадження №К/9991/66254/12).

Так, у справі, що розглядається, суд касаційної інстанції зазначив, що за змістом статті 20 Закону України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачуються (нараховуються, застосовуються) підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону. Отже, саме з 16 квітня відповідного року у контролюючого органу виникає право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку. При цьому на дані правовідносини поширюється строк звернення до суду, встановлений статтею 99 КАС.

Частина 4 статті 20 Закону № 875-ХІІ, за змістом якої до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 ГК, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки в останній нормі визначено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а не їх стягнення.

Вищим адміністративним судом України при розгляді цієї справи зауважено, що в даному випадку судами першої та апеляційної інстанцій правильно враховано те, що фактично підприємство зареєстровано як роботодавець у відділенні Фонду 8 лютого 2012 року та звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік за формою №10-ПІ подав лише 17 лютого 2012 року, а тому, враховуючи вказані обставини, Фонд, звернувшись у травні 2012 року до суду про стягнення санкцій за незайняті інвалідами у 2007 році робочі місця, не порушив строк звернення, встановлений частиною 2 статті 99 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Водночас, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20 листопада 2014 року (провадження №К/9991/66254/12), в якій на думку заявника неоднаково застосовано норми статті 250 Господарського кодексу України, суд касаційної інстанції дійшов аналогічних висновків, що саме з 16 квітня відповідного року у контролюючого органу виникає право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку. При цьому на дані правовідносини поширюється строк звернення до суду, встановлений статтею 99 КАС України. Частина 4 статті 20 Закону № 875-ХІІ, за змістом якої до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки в останній нормі визначено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а не їх стягнення.

Вищий адміністративний суд України під час розгляду касаційного провадження №К/9991/66254/12, зазначив, що Фонд, звернувшись у квітні 2012 року до суду про стягнення санкцій за незайняті інвалідами у 2008 році робочі місця, порушив строк звернення, встановлений частиною 2 статті 99 КАС України. Суд зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строку звернення до суду не є безумовним, оскільки згідно із пунктом 5 Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, у разі неподання роботодавцем звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів (такий звіт подається до 01 березня року, наступного за звітним) у Фонду виникає право на проведення позапланової перевірки. У зв`язку із цим суди мали встановити чи подавало підприємство звіт форми 10-ПІ до 01 березня 2009 року, якщо не подавало, то з якої причини, чи вживав Фонд заходи для з`ясування цієї обставини, а якщо ні, то з яких причин, і з урахуванням наведених обставин в їх сукупності вирішити питання про те, коли позивач повинен був дізнатися про порушене право, з яким пов`язується відлік строку для звернення з позовом до суду.

Аналіз наведених рішень суду касаційної інстанції дає підстави для висновку, що ухвалення різних за змістом судових рішень обумовлено наявністю різних обставин, які були встановлені судами при розгляді вказаних справ, що є підставою для відмови у задоволенні заяви відповідно до частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись пунктом 1 частини першої Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (зі змінами, внесеними Закон № 2147-VIII), статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2147-VIII),

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - відмовити.

Поновити виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2012 року, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2012 року та ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В.Коваленко

Судді: Я.О.Берназюк

І.В. Желєзний