Справа № 806/922/16
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 806/922/16
адміністративне провадження № К/9901/11550/18 (К/9901/11554/18)
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду :
Судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Берназюка Я. О., Чиркіна С. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Житомирського обласного військового комісаріату та Міністерства оборони України на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Одемчука Є. В., суддів Бучик А. Ю., Майора Г. І.) від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,
УСТАНОВИВ:
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі Міноборони), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якому просив:
- визнати протиправними і скасувати рішення Міноборони в частині призначення йому з 08 квітня 2014 року одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії в розмірі

30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 1893,27 грн, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 22 квітня 2016 року № 28;
- зобов`язати Міноборони нарахувати і виплатити йому з 08 квітня 2014 року одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі Порядок № 975) з урахуванням проведених виплат;
- визнати протиправним і скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18 травня 2016 року № 115 у частині виплати позивачу з 08 квітня 2014 року одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби, в сумі 1893, 27 грн.;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити йому з 08 квітня 2014 року одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до Порядку № 975 з врахуванням проведених виплат.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до ст. 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII ) він має право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби на підставі Порядку № 975 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб. Однак відповідачі призначили йому таку допомогу у значно меншому розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби, в сумі 1893, 27 грн.
Житомирський окружний адміністративний суд постановою від 24 червня 2016 року в задоволенні позову відмовив.
Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 27 липня 2016 року скасував судове рішення першої інстанції та ухвалив нову постанову, якою задовольнив позов. Визнав протиправними і скасував рішення Міноборони в частині призначення ОСОБА_1 з 08 квітня 2014 року одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби, у сумі 1893,27 грн, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 22 квітня 2016 року № 28. Зобов`язав Міноборони нарахувати і виплатити ОСОБА_1 з 08 квітня 2014 року одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до Порядку № 975 з врахуванням проведених виплат. Визнав протиправним і скасував наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18 травня 2016 року № 115 у частині виплати ОСОБА_1 з 08 квітня 2014 року одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 1893, 27 грн. Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 з 08 квітня 2014 року одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІ групи, унаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, відповідно до Порядку № 975 з врахуванням проведених виплат.
Ухвалюючи таке судове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на позивача поширюється дія Порядку № 975, оскільки ІІ групу інвалідності йому було встановлено 28 квітня 2014 року, а постанова Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року, якою затверджено вказаний Порядок, набрала чинності з 24 січня 2014 року.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням апеляційної інстанції, у серпні 2016 року Житомирський ОВК та Міноборони подали до Вищого адміністративного суду України касаційні скарги, у яких просили скасувати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року і залишити в силі постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 24 червня 2016 року.
На обґрунтування касаційної скарги Житомирський ОВК зазначив, що апеляційний суд порушив норми матеріального права та не дослідив усіх обставин справи. За позицією скаржника, рішенням розпорядника бюджетнпих коштів (Міноборони) правильно призначено позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 1 893, 27 грн, яка перерахована йому відповідно до наказу від 18 травня 2016 року № 115.
Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу, Міноборони вказало на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Крім того, на думку скаржника, право на отримання одноразової грошової допомоги виникло у ОСОБА_1 13 квітня 2012 року з моменту встановлення йому первинної інвалідності (ІІІ групи), а тому така допомога була правомірно виплачена в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби. При цьому, скаржник вважає, що дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем її встановлення, а лише пов`язується з набуттям права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі.
Вищий адміністративний суд України ухвалами від 05 та 06 вересня 2016 року відкрив провадження у цій справі за вказаними касаційними скаргами.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі Закон № 2147-VII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) викладено в новій редакції.
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд.«Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11 вересня 2019 року прийняв цю справу до провадження та призначив її до розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила таке.
14 листопада 1994 року ОСОБА_1 на підставі наказу Міністра оборони України від № 02820 був звільнений в запас у зв`язку з скороченням штатів.
З 13 квітня 2012 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) серії І0 ААБ № 239319.
У подальшому, оглядом МСЕК від 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 встановлена довічно ІІ група інвалідності внаслідок поранення, контузії та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
31 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського ОВК та Міноборони із заявою про виплату різниці розміру одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії,
19 червня 2015 року комісія з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, винесла протокол № 18 про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оскільки на день його звільнення діяла ст. 16 Закону № 2011-XII, яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги. Оскільки закон не має зворотної дії в часі, комісія вирішила, що ОСОБА_1 мав право тільки на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням відповідно до ст. 16 вказаного Закону в редакції, що діяла до 01 січня 2007 року.
Разом з цим, у матеріалах справи міститься довідка Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» від 10 березня 2015 року № 0690-07-05/244, відповідно до якої ОСОБА_1 протягом 1996-2015 років не проводилася виплата страхового відшкодування з обов`язкового особистого страхування військовослужбовців Міноборони.
З матеріалів справи також убачається, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року у справі № 806/4952/15, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року, визнано протиправним та скасовано рішення Міноборони про відмову у призначенні ОСОБА_1 з 08 квітня 2014 року одноразової грошової допомоги, як інваліду ІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідністю осіб, звільнених з військової служби від 19 червня 2015 року № 18, та зобов`язано Міноборони прийняти рішення щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку № 975.
На виконання зазначеного судового рішення комісія з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняла рішення, оформлене протоколом від 22 квітня 2016 року № 28 про призначення майору у запасі ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби, в сумі 1893, 27 грн, яка була виплачена позивачу відповідно до наказу Житомирського ОВК від 18 травня 2016 року № 115.
Не погодившись з діями Міноборони та Житомирського ОВК щодо визначення та виплати одноразової грошової допомоги в зазначеному вище розмірі, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Судове рішення апеляційного суду, ухвалене за результатом перегляду постанови суду першої інстанції, є предметом касаційного розгляду в даній справі.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст. 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується, у тому числі, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
За приписами п. «б» ч. 1 ст 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що травма позивача, яка стала підставою для отримання ним ІІ групи інвалідності, пов`язана із виконанням ним обов`язків військової служби, про що свідчить висновок МСЕК від 28 квітня 2014 року.
Колегія суддів звертає увагу, що механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі (…) інвалідності (…) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, передбачений Порядком № 975, згідно з п. 3 якого днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до підп. 1 п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі

200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми (п. 8 Порядку № 975).
Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, як інваліду ІІ групи, яку йому встановлено з 28 квітня 2014 року.
Таким чином, для регулювання спірних правовідносин слід застосовувати саме Порядок № 975, положення якого набрали чинності з 24 січня 2014 року.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи Міноборони, що дата підвищення групи інвалідності не може вважатися днем її встановлення, а лише пов`язується з набуттям права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, з огляду на таке.
Згідно п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Частиною 2 п. 3 Порядку № 975 установлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 липня 2019 року у справі № 440/3564/18, від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня у справі № 820/2504/18.
Крім того, суд наголошує, що обов`язок Міноборони та ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі, визначеному Порядком № 975, був визначений також постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року у справі № 806/4952/15, яка набрала законної сили.
Виходячи з наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст. 16 Закону № 2011-XII та Порядку № 975 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Відповідно до ч. 4 ст. 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення касаційних скарг Житомирського ОВК та Міноборони, оскільки суд апеляційної інстанцій правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду скаржники не спростували.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Саприкіна
Судді
Я. О. Берназюк
С. М. Чиркін