Справа № 460/602/19
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7843/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ,,Захист-Сервіс на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі № 460/602/19 (головуючий суддя Борискін С.А., час ухвалення 15:15 год., м. Рівне, повний текст складений 05 червня 2019 року) за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю ,,Захист-Сервіс до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови,-

В С Т А Н О В И В :

18 березня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) ,,Захист-Сервіс звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Рівненській області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило визнати протиправними та скасувати припис від 07.03.2019 за №РВ180/949/АВ/П про усунення виявлених порушень та постанову від 28.03.2019 за №РВ 180/949/000081/ТД-ФС про накладення штрафу.

Рішенням від 29 травня 2019 року Рівненський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд невірно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Управління Держпраці акті перевірки та доведений належними доказами.

Водночас при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу. Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Із цією нормою кореспондує стаття 77 Кодексу адміністративного судочинства України, якою на сторони покладено обов`язок доводити ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення.

До того ж, диспозиція частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлює відповідальність саме за ,,фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Правомірність застосування до позивача штрафу, визначеного статтею 265 Кодексу законів про працю України, відповідач пов`язує лише з інформацією, викладеною у акті інспекційного відвідування підприємства позивача, а саме, цитата: ,, ОСОБА_1 пояснив, що працює в товаристві з обмеженою відповідальністю ,,Захист-Сервіс на посаді слюсаря майже один рік (кінець цитати).

Однак відповідні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_2 .В працює у позивача майже рік, чи факт допуску ОСОБА_1 до роботи у ТзОВ ,,Захист-Сервіс (функціональні обов`язки ОСОБА_1 , об`єм виконаних робіт, кількість відпрацьованого часу та інше) повністю відсутні.

Саме по собі усне пояснення ОСОБА_1 без присутності директора чи будь- якої уповноваженої особи позивача ще не свідчить про фактичний допуск до роботи, відтак не може бути розцінена як належний доказ.

У свою чергу позивач наголошує та стверджує, що посада ,,слюсар у ТзОВ ,,Захист-Сервіс взагалі відсутня, громадянин ОСОБА_1 до директора товариства із заявою про прийняття на роботу не звертався, тому відповідно до робочого процесу допущений не був, заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Гр. ОСОБА_1 виконував роботи за цивільно-правовим договором від 22.02.2019 року, а відтак йому, як виконавцю робіт, не видавались жодні накази, розпорядження про прийняття його на роботу, допуск до роботи, його не ознайомлювали з правилами внутрішнього трудового розпорядку, не укладались договори про повну матеріальну відповідальність. Також на підприємстві позивача не вівся облік робочого часу ОСОБА_1 , він не був підпорядкований жодній посадовій особі товариства, що свідчить про цивільно- правовий характер даної угоди.

Аналіз наведених вище обставин, на думку позивача, дає підстави для висновку, що Управлінням Держпраці в Рівненській області проведена перевірка позивача з питань додержання законодавства про працю без з`ясування всіх фактичних обставин та дослідження відповідних доказів, а відтак ТзОВ ,,Захист-Сервіс вважає, що відповідач, накладаючи на позивача штрафні санкції, не врахував всіх обставин, а тому виніс необґрунтовану постанову.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Управління Держпраці у Рівненській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого позивачем рішення суду першої інстанції та просить залишити рішення без змін, а вимоги апеляційної скарги відхилити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що інспектори праці Гуменюк М.В. та Мосійчук С.О. відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області від 25.02.2019 №321 (а.с.43) та направлення на інспекційне відвідування від 25.02.2019 №252-Н/09/27 (а.с.42) у період з 26.02.2019 по 27.02.2019 провели інспекційне відвідування ТзОВ ,,Захист-Сервіс, за наслідками якого склали акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю за №РВ180/949/АВ від 27.02.21019 (а.с.17-24).

В розділі ІІІ акту інспекційного відвідування інспектори зафіксували виявлені порушення: 1) ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю (КЗпП ) України не укладено трудовий договір між ТзОВ ,,Захист-Сервіс та ОСОБА_1 , за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін;

2) ч.3 ст.24 КЗпП України ТзОВ ,,Захист-Сервіс допущено до роботи ОСОБА_1 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.18-19).

Не погодившись з висновками акту інспекційного відвідування, позивач 04.03.2019 подав письмові заперечення, за результатами розгляду яких 06.03.2019 відповідач надав відповідь №04-16/1174. Відповідно до змісту вказаної відповіді аргументи, наведені в запереченні не спростовують порушення, викладені в Акті інспекційного відвідування (а.с.20-24).

07.03.2019 інспектор праці Управління Держпраці у Рівненській області Гуменюк М.В. склала Припис про усунення виявлених порушень №РВ180/949/АВ/П, яким зобов`язала позивача усунути порушення вимог ч.1 ст.21 та ч.3 ст. 23 КЗпП України у строк до 18.03.2019 (а.с.26,44).

Крім того, на підставі висновків акту інспекційного відвідування Управління Держпраці в Рівненській області 28.03.2019 прийняло постанову за № РВ180/949/000081/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у сумі 125 190, 00 грн. за порушення вимог ч.1 ст. 21, ч.3 ст.24 КЗпП України (а.с.75-76).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що

що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність своїх дій і рішень та надав обґрунтовані доводи щодо прийняття оскаржених рішень відповідно до норм чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що аргументи позивача, викладені у заявленому адміністративному позові, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України ,,Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 ,,Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю врегульовані ,,Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

З огляду на вищезазначені обставини, очевидним є те, що предметом перевірки позивача було питання дотримання вимог законодавства про працю, в даному випадку оформлення трудових відносин з найманими працівниками та порушення іншого трудового законодавства.

Законодавством визначено фінансові санкції для роботодавців за порушення в оформленні трудових відносин з працівниками.

Аналізуючи доводи позивача стосовно протиправності постанови від 28.03.2019 за № РВ180/949/000081/ТД-ФС в частині накладення штрафу в сумі 125 190, 00 грн. за порушення вимог ч.1 ст. 21, ч.3 ст.24 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обставини, які б свідчили про порушення суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства при проведенні перевірки додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, судом першої інстанції не встановлено. Не зазначає про це і позивач в апеляційній скарзі.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між ТзОВ ,,Захист-Сервіс та ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що оскаржена постанова від 28.03.2019 за № РВ180/949/000081/ТД-ФС винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин позивача з фізичною особою ОСОБА_1 ..

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що 22.02.2019 між ТзОВ ,,Захист-Сервіс (Замовник) та ОСОБА_1 (Виконавець) укладена цивільно-правова угода на виконання певної роботи, яку було надано інспектору праці під час проведення інспекційного відвідування (а.с.27-28, 45-46).

Відповідно до п.1.1. вказаної Угоди Замовник в порядку та на умовах, визначених даною Угодою, доручає Виконавцеві, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконувати роботу по ремонту електроосвітлення, а також виконувати супутні роботи, що необхідні для успішного виконання основної роботи.

Пунктом 4.3. Угоди визначено, що при виконанні супутніх робіт не пов`язаних з виконанням основної роботи їх оплата проводиться, якщо такі роботи проводились за домовленістю Сторін. Їх виконання враховується при складанні Актів здачі-приймання виконаної роботи, що підписуються Сторонами відповідно до п.3.1. даної Угоди.

Однак, перелік супутніх робіт, які зобов`язався виконувати ОСОБА_3 О ОСОБА_4 даною Угодою не конкретизовано та не визначено, які саме послуги повинні були надаватись у розумінні їх обсягу у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та можуть бути відображені в актах їх приймання, відповідно до вимог цивільного законодавства.

Пунктами 4.4., 4.5. Угоди передбачено, що в період коли Виконавець не виконує покладених на нього функцій, або відсутній на роботі з невідомих причин він вважається таким, що перебуває у відпустці за власний рахунок.

Відповідно до п.6.4. Угоди, при укладенні Угоди Виконавцем подаються Замовнику паспорт, трудова книжка, документ про освіту (кваліфікацію), якщо робота потребує фахової підготовки, ідентифікаційний код. Ненадання даних документів може бути підставою для відмови в укладенні Угоди.

Пунктами 6.2. та 6.3. Угоди визначено, що Виконавець виконує роботу на свій ризик. Виконавець не підлягає під дію внутрішнього трудового розпорядку Замовника, однак зобов`язаний узгоджувати із Замовником організацію своєї роботи, а також зобов`язаний виконувати вказівки щодо виконання роботи в певний час та строки у випадку коли від цього залежить виконання роботи працівниками чи підрядниками Замовника. Якщо виконання роботи покладеної на Виконавця, відповідно до п.1.1. Угоди, пов`язано з обслуговуванням матеріальних цінностей, або така необхідність з`явиться в процесі виконання робіт, з Виконавцем може бути укладено Договір (угоду) про повну матеріальну відповідальність.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 виконував роботу за умов керівництва та контролю ТзОВ ,,Захист-Сервіс, що прийняв на себе обов`язок організувати працю, одержав право давати вказівки щодо послідовності проведення робіт працівником, тобто здійснював забезпечення належного процесу праці, без конкретно визначеного результату такої праці.

Проаналізувавши приписи нормативно-правових актів, а саме: ст. 130 КЗпП України, якою визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків; ст. 2 Закону України ,, Про відпустки, згідно якої право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи; ч.2 ст.24 КЗпП України, якого визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи; ст.48 КЗпП України, якою визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, дійшов вірного та обгрунтованого висновку про те, що наведені обставини в їх сукупності підтверджують наявність трудових правовідносин між ТзОВ ,,Захист-Сервіс та ОСОБА_1 ..

Такі висновки суду першої інстанції базуються, зокрема, на тому, що матеріальна відповідальність властива для трудових, а не цивільно-правових відносин; право на відпустки мають особи, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, а надання відпустки особі, яка працює за цивільно-правовим договором чинним законодавством не передбачено; подання визначених в угоді документів властиве лише при укладанні трудового договору, а при укладенні цивільно-правового договору Виконавцеві не потрібно надавати Замовнику трудову книжку, її ненадання не може бути підставою для відмови в укладенні цивільно-правової угоди.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Крім того, пункт 4.0 наданої товариством позивача інспекторам Управління Держпраці копії цивільно-правової угоди від 22 лютого 2019 року не містить вартості робіт, що доручається за даним цивільно-правовим договором.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 , який фактично виконував електро-монтажні роботи, оформлені шляхом укладення цивільно-правового договору. При цьому, за своїм характером такі роботи фактично є трудовими, оскільки не містять конкретних фізичних величин або ж об`ємів робіт.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України допустив працівника ОСОБА_3 О ОСОБА_4 до роботи електро-монтажника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частин першої та другої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявні у справі докази свідчать про доведеність факту виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 22 лютого 2019 року без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС України про прийняття працівника на роботу, що вказує на порушення вимог законодавства про працю, зокрема статті 24 КЗпП України, за що встановлена відповідальність згідно з абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України у тридцятикратному розмірі мінімальної зарплати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова контролюючого органу від 28.03.2019 за № РВ180/949/000081/ТД-ФС про накладення на позивача штрафу в сумі 125 190,00 гривень за допуск до роботи фізичної особи ОСОБА_1 без укладення трудового договору, оформлення наказу чи розпорядження власника, є правомірною та не підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17 та 06 березня 2019 року у справі №802/2066/16-а.

Щодо правомірності припису про усунення виявлених порушень від 07 березня 2019 року за №РВ180/949/АВ/П колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 19 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Оцінка правомірності виявлених порушень вимог трудового законодавства, допущених товариством позивача, надана вище, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування припису.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з ТОВ ,,Оптех, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, на якій підставі працівник ТОВ ,,Оптех виконував роботи 22.02.2019 року в ТзОВ ,,Захист-Сервіс.

Також колегія суддів не приймає до уваги надану позивачем нотаріально посвідчену письмову заяву ОСОБА_1 , оскільки позивач всупереч вимог ч. 4 ст. 308 КАС України не надав доказів неможливості подання такої заяви до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому в апеляційного суду відсутні правові підстави для прийняття цієї заяви як доказу.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ,,Захист-Сервіс залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі № 460/602/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 12.09.2019.