Справа № 300/576/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/6392/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Главач І.А.,

час ухвалення рішення 15 год 03 хв,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 07 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

18 березня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову за № ІФ309/1678/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 07 березня 2019 року Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі Управління) про накладення на нього штрафу у розмірі 125 190,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року у справі № 300/576/19 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не здобуто та не надано суду доказів на підтвердження трудових відносин між позивачем та ОСОБА_2 Укладений цивільно-правовий договір від 04 лютого 2019 року між цими особами не містить ознак трудового договору, а отже порушення ФОП вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), що зафіксовані в акті інспекційного відвідування № ІФ-309/1678/АВ від 12 лютого 2019 року, відсутні.

У апеляційній скарзі Управління просить скасувати рішення суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що інспекційним відвідуванням було встановлено, що ФОП порушено вимоги статті 24 КЗпП та фактично здійснено допуск до роботи працівника ОСОБА_2 без належного оформлення із ними трудових відносин. Про виклик на розгляд справи про накладення штрафу директора позивача повідомлялося листом від 25 лютого 2019 року № 05-07/15-10/1397 (квитанція № 012). За порушення законодавства про працю, передбачені частиною 2 статті 265 КЗпП, заступником начальника Управління 07 березня 2019 року винесено оскаржувану постанову № ІФ309/1678/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, яка надіслана позивачу рекомендованим листом 11 березня 2019 року. Відтак, вважає позовні вимоги ФОП безпідставними, а рішення суду першої інстанції незаконним.

Представник Управління у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Вважає висновки суду першої інстанції щодо даного публічно-правового спору необґрунтованими і просить скасувати оскаржуване судове рішення, відмовивши у задоволенні позовних вимог ФОП у повному обсязі.

Представник ФОП у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість доводів апелянта. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, у період з 11 лютого 2019 року по 12 лютого 2019 року Управлінням було проведено інспекційне відвідування ФОП, у ході якого зроблено висновок про порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 КЗпП, що зафіксовано у акті № ІФ-309/1678/АВ від 12 лютого 2019 року. Як зазначено у цьому акті, позивачем було порушено вимоги частини 3 статті 24 КЗпП внаслідок фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору.

На підставі вказаних висновків заступником начальника Управління винесено постанову № ІФ309/1678/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 07 березня 2019 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 125190 грн. (а.с.108).

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до умов укладеного 04 лютого 2019 між ФОП (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) цивільно-правовового договору Виконавець зобов`язувався надавати Замовнику послуги (виконувати роботи) в обсязі і на умовах, що передбачені договором, а Замовник приймати дані послуги (роботи) та оплатити їх.

При цьому за умовами цього договору Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку ФОП, сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), у тому числі використовує власні засоби та матеріали. Факт надання відповідних послуг (робіт) Виконавцем має засвідчуватися актом прийому наданих послуг (виконаної роботи), який підписується сторонами після надання послуги (виконання робіт) та є невід`ємною частиною даного договору.

Строк дії договору з 04 лютого 2019 року до 28 лютого 2019. (а.с. 79).

Відповідно до акту про надання послуг від 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 виконував роботи з розвантаження та навантаження товару 04 лютого 2019 року, 07 лютого 2019 року, 08 лютого 2019 року, вартість якої становила 1000 грн, а разом 3000 грн. (а.с 36).

Згідно із приписами статті 1 КЗпП цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 1 статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК) встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Положеннями частини 1 статті 21 КЗпП встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ознаки цивільного договору передбачено приписами статті 628 ЦК.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК).

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (частина 2 статті 628 ЦК).

Частиною 1 статті 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 ЦК).

Відповідно до частин 1 статті 639 ЦК договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

На підставі аналізу вказаних правових норм апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що цивільно-правовим договором у контексті спірних правовідносин слід вважати угоду між громадянином і підприємством (установою, організацією тощо) на виконання особою конкретно визначеної роботи (надання послуг) з метою отримання певного результату праці без виникнення правовідносин, на які поширюється трудове законодавство.

При цьому основною відмінністю цивільно-правові відносини від трудових є те, що трудовим законодавством врегульовано процес трудової діяльності (порядок прийому та звільнення, визначення посадових обов`язків за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, гарантована заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо), а за цивільно-правовим договором визначальним є отримання певного результату, а процес організації його досягнення залишається поза межами його регулювання.

Відтак, особа, яка виконує певну роботу за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який працює відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, сама організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Після досягнення певного визначеного результату трудова діяльність не припиняється, оскільки предметом трудового договору є саме праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Одночасно апеляційний суд вважає вірною правову оцінку судом першої інстанції укладеного ФОП із ОСОБА_2 договору, предметом якого є кінцевий результат праці розвантаження та навантаження товару, що виконувалися ОСОБА_2 04 лютого 2019 року, 07 лютого 2019 року, 08 лютого 2019 року на свій ризик, самостійно без врахування правил внутрішнього трудового розпорядку ФОП.

Позивачем не видавалися будь-які акти (накази, розпорядження) щодо прийняття чи допуску до роботи ОСОБА_2 за цим договором, а оплата праці проводилася згідно з актом надання послуг до цивільно-правового договору № 1 від 28 лютого 2019 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи пояснення ОСОБА_2 на ім`я начальника Управління датовані 07 лютого 2019 року, а отже не можуть братися до уваги як такі, що надані у ході інспекційного відвідування ФОП, наказ про проведення якого № 212-Д датований 08 лютого 2019 року.

Окрім того, інспекційне відвідування ФОП було здійснено за адресою АДРЕСА_1 , однак матеріали справи не містять жодного доказу того, що за вказаною адресою позивачем здійснюється будь-яка діяльність.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Таким чином, на думку апеляційного суду, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у діях ФОП порушень законодавства про працю, які зафіксовані у акті Управління № ІФ-309/1678/АВ від 12 лютого 2019 року, що стали підставою для прийняття відповідачем оскаржуваної постанови № ІФ309/1678/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 07 березня 2019 року, а отже про необхідність її скасування.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року у справі № 300/576/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді І. М. Обрізко
Р. Б. Хобор
Постанова у повному обсязі складена 12 вересня 2019 року.