Справа № 1.380.2019.002576
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.002576
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представників:

від позивачів - ОСОБА_2 ,

від відповідача та третьої особи - Бута Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправними та скасування рішеннь, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просять:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №134-19 від 12.04.2019 року;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №133-19 від 12.04.2019 року;

- зобов`язати відповідача визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Аргументами позовних вимог є те, що позивачі є громадянами Російської Федерації та перебувають за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що вони не можуть повернутись на територію Російської Федерації та змушені шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в них обґрунтовані побоювання за життя, свободу та здоров`я. Так, у своїй заяві позивачі чітко вказали про свою належність до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. В Російській Федерації на ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за сповідування ним своєї релігії іслам та членство в Хізб ут Тахрір. Позивачі побоюються переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Російській Федерації кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Також, позивачі зазначають, що Хізб ут Тахрір являється не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Окрім цього, позивачі звертають увагу на те, що в Україні не існує списку чим переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Відтак, свідомо вступаючи в заборонену в Російській Федерації мирну просвітницьку організацію позивачі керувались правом на вільне вираження свободи своєї думки, совісті та релігії. При цьому, звертають увагу суду на те, що відповідачем не було враховано нових обставин при розгляді звернень, а саме погіршення ситуації в Російській Федерації та більшої активності ОСОБА_1 у діяльності згаданої організації

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити.

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що, як убачається із матеріалів особових справ та висновках Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області фактів, у позивачів відсутні обґрунтовані підстави для надання їм захисту в Україні. За жодною із конвекційних ознак позивачі не переслідувались. Таким чином, продовжує відповідач, повідомлені заявниками факти не є підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених у п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Ураховуючи той факт, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань саме Служби безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, Державною міграційною службою та її територіальними органами враховується аргументована позиція СБУ щодо доцільності надання захисту в Україні іноземцям - членам «Хізб ут-Тахрір».

Представник відповідача та третьої особи вважає, що позов є безпідставний та необґрунтований з викладених підстав, а тому в його задоволенні належить відмовити.

Ухвалою від 27.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою від 15.08.2019 року, занесеною в протокол судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються наступні обставини справи.

Державна міграційна служба України за результатами розгляду особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , рішеннями від 18 липня 2014 року №392-14, №390-14 відмовила у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зазначені рішення Державної міграційної служби України позивачі оскаржили до суду.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 у справі №813/5451/14 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було частково задоволено позовні вимоги позивачів; визнано протиправними та скасовано рішення ДМС від 18.07.2014 року №390-14 та №391-14; зобов`язано Державну міграційну службу України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015 у справі №876/2591/15 було залишено без задоволення апеляційну скаргу Державної міграційної служби України, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 - без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2015 у справі №К/800/32501/15 було задоволено касаційну скаргу Державної міграційної служби України; скасовано постанову Львівського ОАС від 04.02.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015; прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - відмовлено.

08 листопада 2016 року громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 повторно звернулися до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. 08 листопада 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до наказів № 249, № 250 відмовлено в прийнятті таких заяв, відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року у справі №813/1439/17 вищенаведені рішення були визнані неправомірними та скасовані, а також зобов`язано Головне Управління ДМС України у Львівській області прийняти до розгляду заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На виконання згаданої постанови апеляційного адміністративного суду, за результатами розгляду особової справи №2018LV0021 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2019 року за №134-19.

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2018 року та Додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.03.2019 року, складених Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року у справі №813/1439/17, за результатами розгляду особової справи №2018LV0022 громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2019 року за №133-19.

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2018 року та Додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.03.2019 року, складених Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Як убачається зі змісту наведених рішень відмова у наданні статусу біженця або особи, яка потребує захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з наведеними рішеннями, позивачі звернулись з позовом до адміністративного суду.

Наведене вказує на те, що змістом спірних правовідносин є дотримання порядку надання позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року за №3671-VI (надалі Закону №3671-VI), з наступними змінами та доповненнями.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з визначення п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ст.1 Закону №3671, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом вказаної суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із вказаним, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої вказаної статті.

Пунктом 13 статті 1 вказаного Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у рішенні вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Підстави відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вказані у відповідних висновках ГУ ДМС України у Львівській області від 30.11.2014 року та у додатках до висновків від 04.03.2019 року.

Так, третя особа Головного управління ДМС України у Львівській області дійшло висновку про те, що побоювання ОСОБА_1 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов`язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль - Ісламі ", яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його було засуджено. Третя особа зазначає, що за словами заявника в країні походження переслідуються громадяни, які сповідують іслам. Водночас, в даному випадку існують суперечності, оскільки згідно ІКП в РФ є чимало громадян, які сповідують іслам і жодним чином не переслідуються, а навпаки приймають активну участь в житті суспільства РФ. Партія «Хізб ут-Тахрір» згідно з рішення Верховного суду РФ від 14.02.2003 року за № ГКПИ 03-116, є забороненою і визнана терористичною, причетність до цієї партії тягне за собою відповідальність згідно КК РФ. До вступу у зазначену партію ОСОБА_1 безперешкодно сповідував іслам і його право на свободу віросповідання жодним чином державою не порушувалося і переслідувань він не зазнавав. Як вбачається в матеріалах особової справи, заявник неодноразово чув про переслідування членів заборонених законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія «Хізб ут-Тахрір», правильними, вирішив і надалі бути членом цієї партії, навіть не зважаючи на те, що відбував покарання в місцях позбавлення волі за відношення до цієї партії. Останнє свідчить, що заявник розумів та розуміє на даний час, наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував і порушує законодавство країни громадянської належності, оскільки, як вбачається в співбесіді, покидати ряди партії заявник не має наміру, адже такий крок для нього прирівнюється до позбавлення релігії в цілому. Отже, відповідач дійшов висновку що заявник не зазнавав переслідувань через сповідування ісламу в країні походження, проте після вступу в ряди забороненої партії і сповідування ісламу так як цього вимагає партія, заявник відбув покарання в місцях позбавлення волі, а також зазнав переслідувань через свідоме порушення Закону РФ, а саме членство в забороненій партії «Хізб ут-Татхір».

Побоювання ОСОБА_3 зазнати переслідувань у РФ, на думку відповідача, пов`язані виключно з діяльністю її чоловіка. До вступу чоловіка заявниці у зазначену партію, сім`я заявниці безперешкодно сповідувала іслам і її право на свободу віросповідання жодним чином державою не порушувалося. Жодних особистих переслідувань заявниця в країні походження не зазнала. Відповідно, відповідач дійшов висновку, що заявниця не зазнавала жодних переслідувань через сповідування ісламу в країні походження, і її право на віросповідання не зазнало утисків в країні походження.

З огляду на викладене, перевіряючи наявність чи відсутність умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд вважає за необхідне дослідити правову, релігійну, соціальну та політичну природу діяльності політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль -Ісламі", а також загрози, які можуть мати місце для членів цієї партії у Російській Федерації.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль - Ісламі » (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року у справі № 813/5453/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року, встановлено наступні обставини щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі»:

«ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Така інформація надана суду свідком ОСОБА_8 , який є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини «Сприяння», що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. - на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_9 , який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні, ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави ОСОБА_10 . Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню ОСОБА_11 виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Свідком ОСОБА_9 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет - ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_12 , який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр «Меморіал» (далі - ПЦ «Меморіал») та керівником створеної в рамках цієї організації програми «Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії», існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як «терористичну» чи «пов`язану з терористичною», інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ «Меморіал» починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися.

ОСОБА_47 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов`язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям «боротьби з тероризмом» та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді «Росія:спецслужби проти ісламської партії «Хізб ут-Тахрір» (http//www. memo . ru / daytoday /05hisb01.html).

Свідок ОСОБА_15 , який очолює громадську організацію «Правозахисний рух Криму» в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність ХТІ в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою.

Згідно показів всіх свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХТІ заборонена як «терористична організація», є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_12 , з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа видно, що визнання ХТІ «терористичною організацією» ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як «терористичної». Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ «Меморіал» 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/ files /282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО «Незалежний експертно-правовий центр» Костанова Ю.А., згідно з яким рішення про заборону «прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права» (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 року (http//www. rg.ru /2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас, ХТІ та іі члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов`язаних з « Аль - Каідой ».

(http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml)

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

(http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm)».

Вищенаведені підстави дають підстави стверджувати, що діяльність ХТІ заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності позивачів) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Лише 28.07.2006 року, тобто більше ніж через три роки, у федеральному випуску « Российской газеты» №4130 було опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Згідно з листів Управління СБУ у Львівській області від 06.11.2018 року за №62/2/3-2921а та за №62/2/3-2922а, відомості щодо обставин за яких громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не можуть бути визнані біженцем або особою, яка потребує додаткової захисту в управлінні не встановлено.

Встановлені судом обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо обґрунтованості доводів позивачів про їх переслідування в країні походження через політичні погляди та побоювання щодо загрози ув`язнення в ситуаціях систематичного порушення прав людини у Російській Федерації.

Так, твердження позивачів щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні погляди в умовах систематичного порушення прав людини підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації:

- Комісія США по свободі віросповідання в країнах світу, Щорічний звіт 2016 р.: Росія, 2 травня 2016, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html говорить наступне: «Основные выводы: Наряду с другими нарушениями прав человека, ущемление свободы вероисповедания в России за прошедший год усилилось. В соответствии с законом об экстремизме, не требующего доказательств применения насилия или призывов к нему, имели место многочисленные уголовные приговоры, штрафы и задержания, в частности, мусульман и свидетелей Иеговы… Главную угрозу свободе вероисповедания по-прежнему представляет претерпевший значительные изменения закон «О противодействии экстремистской деятельности», в котором экстремизм определяется в контексте религии, и угроза или применение насилля при этом не обязательны. В положениях этого закона, среди прочего, «пропаганда превосходства одного вероучения над другим» квалифицируется как экстремизм. В феврале 2015 г. Конституционный суд постановил, что свобода слова, совести и вероисповедания не подвергается ущемлению, если тот или иной материал запрещён в качестве «экстремистского» за пропаганду истинности или превосходства одной религии или системы верований. Если любой суд России посчитает какой-либо печатный текст или материал в Интернете экстремистским, его включают в «Федеральный список экстремистских материалов» Министерства юстиции Российской Федерации и запрещают использовать в масштабе всей страны. По состоянию на февраль 2016 г. в списке запрещённых материалов значилось 3 291 публикация, включая материалы свидетелей Иеговы, работы турецкого мусульманского богослова Саида Нурси, проповедь 1900 г.греко-католического митрополита Андрея Шептицкого (рисковавшего своей жизнью ради спасения евреев во время массового уничтожения евреев) и видеозапись конфискованных полицией реликвий, принадлежавших Русской православной автономной церкви. Предполагаемые тексты экстремистского характера подлежат рассмотрению Научноконсультативным-советом по изучению материалов религиозного содержания, состоящим из учёных и представителей четырёх «традиционных» религий… Обвинения в экстремизме. В 2015 году продолжались слежки, расследования и преследования мусульман и свидетелей Иеговы в связи с якобы экстремистской деятельностью… »;

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Звіт Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html говорить наступне: «Россия Российская Федерация Глава государства: Владимир Путин Глава правительства: Дмитрий Медведев . Ужесточились ограничения , налагаемые на свободу выражения мнений, объединений и мирных собраний. Продолжилось уголовное преследование участников антиправительственного митинга на Болотной площади, что вызывало новое беспокойство по поводу соблюдения стандартов справедливого судебного разбирательства. Правозащитников штрафовали и возбуждали против них уголовные дела в связи с их деятельностью. Было возбуждено перове уголовное дело за нарушение закона об «иностранных агентах». Людям пред`являли обвинения по законам об экстремизме за критику государственной политики и публичную демонстрацию либо хранение материалов, считающихся экстремистскими. Сообщалось о пытках и жестоком обращении в пенитенциарных учреждениях; неоказание надлежащей медицинской помощи создавало

угрозу жизни заключённых. Продолжала поступать информация о серьёзных нарушениях прав человека во время операцій силовых структур на Северном Кавказе. На тех, кто критиковал власти Чечни , нападали негосударственные субъекты, против них возбуждались дела, а правозащитники, освещавшие ситуацию в регионе, сталкивались с гонениями со стороны негосударственных субъектов. Россию критиковали на международной арене за предполагаемые военные преступления её вооружённых сил в Сирии. Международный уголовный суд продолжил предварительное изучение ситуации в Украине включая преступления, совершённые на востоке Украины и в Крыму. Россия не соблюдала права просителей убежища и беженцев. Правовые, конституционные и институциональные изменения Седьмого июля были приняты поправки к антиэкстремистскому законодательству, известные как «пакет Яровой». Поправки во многом противоречат российским международным обязательствам в области прав человека: были запрещены все виды миссионерской деятельности вне специализированных религиозных учреждений; операторы связи тепер обязаны хранить записи всех разговоров шесть месяцев, а метаданные - три года; увеличен максимальный срок наказания за экстремизм с четырёх до восьми лет лишения свободы; ужесточено наказание за склонение к участию в массовых беспорядках с пяти до 10 лет заключения…»;

- Радіо Свобода, Суд заарештував двох кримських татар по справі "Хізб ут-Тахрір", ІНФОРМАЦІЯ_3 доступ за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 говорить наступне: « В аннексированном Россией Крыму суд арестовал крымских татар ОСОБА_48 и ОСОБА_27 , задержанных в понедельник по подозрению в участии в деятельности запрещенной в РФ организации " Хизб ут- Тахрир ". Об этом сообщает Крым .Реалии . ОСОБА_30 и ОСОБА_31 арестованы на 20 суток - до 9 июня. Их дела объединили с другим делом об участии в " Хизб ут-Тахрир", по которому проходят еще шесть крымских татар. Защита просила суд отправить ОСОБА_32 и ОСОБА_33 под домашний арест, однако в этом было отказано. Как рассказал "Медиазоне" адвокат Сергей Легостов, по версии следствия, ОСОБА_32 участвовал в закрытой встрече членов " Хизб ут- Тахрир " в мечети Бахчисарая в декабре 2016 года . ОСОБА_35 - один из координаторов общественного движения "Крымская солидарность ", объединившего адвокатов, активистов и родственников политзаключенных в Крыму ОСОБА_49 на протяжении последних 15 лет занимался проведением мусульманских обрядов в Бахчисарае. После российской аннексии в Крыму участились обыски у активистов крымско-татарского национального движения, а также крымских мусульман, подозреваемых в связях с запрещенной в России организацией "Хизб ут-Тахрир"»;

- Список осіб, визнаних политичними в`язнями Правозахисним центром Меморіал і переслідуваних у зв`язку з реалізацією права на свободу віросповідання і релігійної приналежності станом на 14 червень 2018 року, доступ за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 говорить наступне: «Под «политзаключёнными» мы понимаем как лиц, отбывающих наказание, связанное с лишением свободы, так и тех, кто в качестве меры пресечения применены содержание под стражей или домашний арест. Мы относим к ним как лиц, преследуемых в связи с реализацией ими их законных прав, так и тех, кто незаконно или явно непропорционально преследуется по политическим мотивам властей. Мы не включаем в число политзаключённых тех, кто применял насилие против личности или призывал к насилию по признакам религии, национальности, расы и т.д. Полностью критерии отнесения к политзаключённым размещены на нашем сайте. Поскольку лица, преследуемые в связи с реализацией права на свободу вероисповедания, составляют более половины общего числа политзаключённых в России и в случаях их преследования много общего, мы сводим фамилии этих лиц в отдельный список. Все включённые в него лица не применяли насилия, не призывали к нему и не планировали насильственных действий. В данном списке 108 фамилии. В настоящее время это преимущественно мусульмане, большей частью обвиняемые в членстве в организации « Хизб ут- Тахрир аль-Ислами», а также последователи турецкого богослова ОСОБА_38 Нурси, обвиняемые в членстве в несуществующей организации « Нурджалар ». В 2017 году к жертвам преследования по религиозному признаку добавились свидетели Иеговы, организации которых были необоснованно объявлены экстремистскими и запрещены, а в 2018 - прихожане Церкви Сайентологии, также обвинённые в экстремизме. Этот список заведомо неполон. В нем только те люди и дела, по которым нам удалось собрать и проанализировать достаточно материалов для аргументированного вывода о политически мотивированном и незаконном характере уголовного ОСОБА_40 . В списке пока нет многих лишённых свободы людей, преследование которых имеет признаки незаконности и политической мотивированности, так как мы пока либо не получили необходимых материалов по этим делам либо ещё анализируем их. Общее количество преследуемых по аналогичным делам, как минимум, в 3-4 раза больше. Так, в не претендующем на полноту списке преследуемых в связи с причастностью к одной лишь «Хизб ут-Тахрир аль-Ислами» фигурируют 237 человек, из которых из-за неполноты информации об их уголовных делах был признан политзаключённым только 81 человек. Можно полагать, что мотивами репрессий против входящих в настоящий список мусульман являются как необходимость пропагандистского обоснования реальности террористической угрозы и демонстрации борьбы с международным терроризмом и подавление независимых, хотя и не представляющих реальной общественной опасности объединений (практикуемое не только в отношении религиозных групп), так и корпоративные интересы отчётности соответствующих силовых органов. В некоторых случаях, как, например, при преследовании в Башкортостане правозащитника ОСОБА_42 , журналиста Наримана Мемедеминова и активиста ОСОБА_43 , можно предполагать и мотив прекращения законной деятельности жертв преследования. Следует выделить преследование по обвинению в членстве в « Хизб ут- ОСОБА_28 » жителей Крыма , поскольку в Украине эта организация легальна, а само преследование её членов Крыму становится дополнительным инструментов давления на крымскотатарское население. Если ещё несколько лет назад преследование по обвинению в членстве «Хизб ут-Тахрир», безосновательно признанной в России террористической организацией, осуществлялось по статье УК, предусматривавшей за участие в деятельности экстремистской организации наказание до 3 лет лишения свободы, то сегодня ужесточение законодательства и правоприменительной практики привели к тому, что в большинстве случаев такое преследование осуществляется по новой статье УК «Организация деятельности террористической организации и участие в деятельности такой организации», предусматривающей наказание до пожизненного лишения свободы, и, одновременно, за приготовление к насильственному захвату власти, что предполагает наказание до 10 лет лишения свободы. Все более длительными оказываются и сроки лишения свободы, назначаемые приговорами. Мы предполагаем, что в ближайшее время будет продолжаться быстрое увеличение числа политзаключённых в этом списке из-за того, что репрессии в отношении свидетелей Иеговы приняли весной 2018 года массовый характер. В различных регионах Российской Федерации начались обыски и аресты, от которых пострадали десятки верующих, многие из которых стали фигурантами уголовных дел и были заключены под стражу ».

Позивач вказує на те, що згідно з наведеної інформації по країні походження позивачів, взятої з незалежних джерел в Російській Федерації широко практикується переслідування за ознакою віросповідання, зокрема за сповідування ісламу.

Окрім того дані обставини підтверджуються також показами свідків наданими у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні вказав на те, що тиск на членів релігійної організації у Російській Федерації посилився саме з 2014 року, зокрема працівники силових органів вчиняють всілякий тиск на родичів членів організації. Також, зазначив, що в Україні члени організації працюють виключно ідеологічним шляхом.

Свідок ОСОБА_45 дав покази про те, що він є братом позивача ОСОБА_1 , підтвердив обставини того, що останній буде підданий переслідуванню на території Росії з боку правоохоронних органів за членство у релігійні організації. Також, зазначив, що сам є членом даної організації та зазнавав переслідувань на території Росії, зокрема був засуджений до позбавлення волі. Окрім того, стверджує, що між ним та братом існують тісні взаємовідносини, вони жили та на даний час живуть в одному будинку, а тому їх роз`єднання негативно позначиться на їх звичному повсякденному житті.

Свідок ОСОБА_46 дав покази про те, що його як члена згаданої організації спецслужби переслідували шляхом вчинення тиску на близьких родичів, на його підприємницьку діяльність, прослуховуванням розмов, веденням спостереження, налаштуванням сусідів проти нього та його сім`ї. Як наслідок, продовжив свідок, змушений був виїхати до Турції, а згодом, після підписання угоди між Російською Федерацією та Турцією про видачу злочинців, до України. Крім того, пояснив, що станом на сьогодні посилено кримінальну відповідальність за участь в організації «Хізб ут-Тахрір».

Дана інформація подавалась до Державної міграційної служби, але не була жодним чином досліджена та взята до уваги при винесенні оскаржуваних рішень.

При цьому, суд звертає увагу на те, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року у справі №813/1439/17 встановлено, що орган Державної міграційної служби згідно з частиною 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» зобов`язаний був дослідити зазначені позивачами у заявах обставини на відповідність їх обставинам, що зазначені у попередніх заявах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за 2013 рік та за 2016 рік, як підстави для набуття статусу, та встановити відсутність зміни таких обставин.

Однак, як встановлено судом вище, відповідачем дані обставини не досліджувались, він обмежився лише констатацією факту наявності попередніх звернень позивачів з заявами про надання статусу та спростуванням існування заборони на сповідування релігії іслам у Російській Федерації. Всі інші обставини, які позивачами були зазначені як нові та такі, що виникли після розгляду їх попередніх звернень, Головного управління ДМС України у Львівській області не досліджувались.

Окрім того, судом береться до уваги інформація УВКБ ООН «Доповідь щодо ситуації з правами людини в Україні 16 лютого - 15 травня 2019 року» (https://www.vkksu.gov.ua/userfiles/doc/ReportUkraine16Feb2019_UA.pdf) відповідно до якої: « 97. 27 березня 2019 року Федеральна служба безпеки Російської Федерації («ФСБ») разом із поліцією та Національною гвардією Російської Федерації розпочала широкомасштабну операцію проти ймовірних членів організації «Хізб ут-Тахрір» у Криму, організації, яка в Російській Федерації вважається терористичною, але є легальною в Україні. За один день було проведено двадцять шість обшуків у будинках у м. Сімферополь, а також у Сімферопольському, Білогірському та Красногвардійському районах. Після одночасних рейдів і візитів до кожного будинку, ФСБ затримала 20 чоловіків-мусульман за підозрою у створенні терористичної організації або участі у терористичній організації, після чого їх було взято під варту. Ще чотирьох осіб було арештовано за аналогічною підозрами 28 березня та 17 квітня 2019 року. Як повідомляється, більшість з арештованих осіб - кримські татари, які належать до громадянського руху «Кримська солідарність», незареєстрованої ініціативи, організованої родичами затриманих кримських татар. 98. З початку окупації, за обвинуваченням у зв`язках із забороненими мусульманськими групами в Криму арештовано або засуджено 59 осіб, переважна більшість яких - кримські татари. Дванадцять із них визнані винними і засуджені до кримінального покарання. УВКПЛ зазначає, що кримінальне переслідування всіх цих осіб здійснювалося за законодавством Російської Федерації».

Вищенаведені обставини дають підстави суду вважати, що в разі повернення позивачів до країни походження Російської Федерації, в тому числі на тимчасово окуповану територію України в Автономну Республіку Крим, вони можуть зазнати переслідувань за релігійною ознакою, оскільки ОСОБА_1 входить до політичної організації релігійного спрямування «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та членів якої переслідують у Росії в кримінальному порядку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що членство у зазначеній організації нерозривно пов`язано із сповідуванням релігії Іслам , відтак її прихильники - мусульмани знаходяться під захистом ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на свободу думки, совісті та релігії.

Таким чином, під час судового розгляду встановлено, а відповідачем не спростовано те, що на час винесення оскаржуваних рішень ним не було досліджено та не враховано вищенаведені обставини, а тому такі рішення не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності, передбаченим п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України.

Як передбачено ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №134-19 від 12.04.2019 року та за №133-19 від 12.04.2019 року є неправомірними та підлягають скасуванню.

Що стосується вимоги про зобов`язати відповідача визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, то така, на думку суду, задоволенню не підлягає з огляду на конституційний принцип розподілу влад та дискреційних повноважень органу державної міграційної служби, оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження та здійснювати функції такого органу - надавати оцінку обставинам, про які зазначали заявники у своїх заявах.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими в частині визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №134-19 від 12.04.2019 року та за №133-19 від 12.04.2019 року.

Окрім того, у відповідності до вимог ч.2 ст.9 КАС України та ч.4 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача вирішити питання, щодо якого звернулися позивачі, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Визнати неправомірними та скасувати, прийняті Державною міграційною службою України, рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №134-19 від 12.04.2019 року та рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №133-19 від 12.04.2019 року.

Зобов`язати Державну міграційну службу України у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили повторно розглянути звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та вирішити питання про визнання їх біженцями або особами, які потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено та підписано 13 вересня 2019 року.

Суддя В.Я.Мартинюк