Справа № 1.380.2019.003585
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.003585
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року

12 год. 40 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М., позивача ОСОБА_1 , представниці відповідача Кривецької О.М., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій просив:

- визнати протиправною відмову відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасним проведенням перерахунку та несвоєчасною виплатою перерахованої раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» позивачу, а саме з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасним проведенням перерахунку та несвоєчасною виплатою перерахованої раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у порядку, визначеному статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії.

Підставою позову позивач зазначає те, що відповідач, відмовивши йому у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів, пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим його порушені права підлягають захисту

Ухвалою суду від 18.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні, з викликом сторін.

Відповідач подав відзив на позов, який надійшов до суду 13.08.2019 за вх. № 29170, у якому зазначив, що оскільки станом на дату подання позовної заяви ОСОБА_1 сума заборгованості не виплачена, то вимога позивача щодо нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати заборгованості є завчасною.

Позивач подав відповідь на відзив, яка надійшла до суду 27.08.2019 за вх. № 30701 і в якій зазначає, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати настає незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просив такі задовольнити. Представниця відповідача проти позову заперечила повністю, з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Просить у його задоволенні відмовити.

Суд розглянув матеріали позовної заяви, відзив відповідача та відповідь на відзив, дослідив подані сторонами письмові докази і встановив таке.

ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ, якому призначена пенсія за вислугу років згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ".

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 (а.с. 19-22) визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії, викладеної у листі від 11.07.2018 №2883/Б-20/07-05-06. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок з 01.01.2016 та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням 90 % розміру основних і додаткових видів грошового забезпечення. В задоволенні позовних вимог в частині виплати ОСОБА_1 надалі пенсії за віком з урахуванням 90 % розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення, а також виплатити йому одноразовою виплатою недоотриману різницю, що виникла після перерахунку пенсії з 01.01.2016 відмовлено.

На виконання рішення суду Львівським окружним адміністративним судом 08.04.2019 видано виконавчий лист № 1340/3622/18 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок з 01.01.2016 та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з урахуванням 90% розміру основних і додаткових видів грошового забезпечення.

16.04.2019 позивач звернувся до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою (а.с. 26), в якій просив у найкоротший термін, у добровільному порядку та в повному обсязі виконати вказане вище рішення суду, здійснивши перерахунок його пенсії 01.01.2016, а також невідкладно виплатити недоплачену частку його пенсії за період з 01.01.2016 по теперішній час та при розрахунку розміру заборгованості з виплати пенсії по рішенню суду за період з 01.01.2016 р. виконати вимоги ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262- XII), провівши нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів не отримані мною з вини Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Відповідач листом від 17.05.2019 №2351/Б-20/07/Б-20/07.05-06 (а.с. 27-28) повідомив позивача про те, що на виконання рішення суду ним здійснено перерахунок його пенсії з 01.01.2016 в розмірі 90 % суми грошового забезпечення, доплату за період з 18.02.2019 по 31.05.2019 в сумі 6 989,59 грн. (різницю між фактично виплаченою сумою пенсії за цей період та перерахованої за судовим рішенням) буде включено в основну відомість червня 2019 року, а виплата перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 17.02.2019 в розмірі 77 474,10 грн. буде здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649, а також повідомив, що ним затримки пенсії не допускалося, а виплата заборгованості за судовим рішенням здійснюється однією сумою і підстави для нарахування втрати частини доходу відсутні.

05.06.2019 позивач отримав доплату за період з 18.02.2019 по 31.05.2019 в сумі 6989,59 грн., а заборговану виплату перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 17.02.2019 в розмірі 77474,10 грн. та компенсацію втрати частини доходу за період з 01.01.2016 станом на час розгляду справи не отримано.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд керувався наступним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (надалі по тексту - Порядок №159) передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п.3 Порядку №195, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: - пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); - соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

З системного аналізу вищезазначених норм права, встановлено, що компенсації підлягають нараховані грошові доходи, зазначені у п.3 Порядку, разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у разі затримки їх виплати на один і більше календарних місяців.

Таким чином, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.

Як з`ясовано судом, відповідачем здійснено лише перерахунок пенсії за період з 01.01.2016 року по 17.02.2019, проте станом на день розгляду справи такі кошти позивачу не виплачено, що визнається сторонами.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач просить нарахувати компенсацію на ще не виплачені суми пенсії, що не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за порушення строків виплати яких сплачується компенсація.

В матеріалах справи міститься Розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою № 9118556 сума до виплати складає 77474,10 грн. і має характер разового платежу. (а.с. 31).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 11 липня 2018 року у справі за №487/6923/16-а.

Водночас, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а (адміністративне провадження №К/9901/43909/18 не приймаються до уваги судом, оскільки таке рішення Верховного Суду прийнято не по аналогічних правовідносинах. У вказаній справі сума, на яку розраховано компенсація вже була нарахована та виплачена позивачу.

З огляду на вищевказане, суд відзначає, що в справі, що розглядається не встановлено протиправності дій органу Пенсійного фонду щодо відмови позивачу у розрахунку та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01.01.2016 року по 17.02.2019, оскільки така позовна вимога фактично є передчасною та може бути заявлена у судовому порядку лише після відповідних виплат за спірний період.

Окрім того, на переконання суду також не підлягає задоволенню позовна вимога в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести розрахунок і виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з невиплатою соціальної допомоги, оскільки така вимога є пов`язаною із першою, в задоволенні якої судом відмовлено.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивач не навів переконливих аргументів та не надав допустимих доказів, що свідчили б про правомірність та обґрунтованість його позовних вимог.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та №37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти «Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy №33202/96).

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством, а тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то судом питання щодо їх розподілу в силу ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не вирішується.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13.09.2019.

Суддя Качур Р.П.