Справа № 300/584/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7761/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

апелянта ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_2

представника відповідача Федик Н.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Гундяк В.Д. о 13 год. 45 хв. у м. Івано-Франківськ, повний текст судового рішення складено 24 червня 2019 року) у справі № 300/584/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 21.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідачем, в порушення вимог чинного законодавства України, на підставі незаконно складеного за результатами проведення інспекційного відвідування акту, винесено оскаржену постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами. Також зазначає, що ОСОБА_3 прийнята на роботу з 01.02.2019, про що свідчить трудовий договір за № 11/2019 від 31.01.2019 та наказ за № 11 від 31.01.2019, а в день проведення інспекційного відвідування посадовими особами управління Держпраці ОСОБА_3 підписала трудовий договір, однак жодних трудових функцій не здійснювала, а виключно ознайомлювалась із умовами праці, робочим місцем та трудовим розпорядком.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснив фактичний допуск працівника ОСОБА_4 , не уклавши при цьому трудового договору.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що факт допуску особи до виконання трудових обов`язків повинен бути належним чином зафіксований у складеному акті інспекційного відвідування та доведений належними та допустимими доказами. При цьому факт перебування особи у приміщенні магазину за відсутності належних доказів виконання нею трудових обов`язків не може свідчити про виникнення трудових відносин та не підтверджує фактичного допущення особи до роботи без укладення трудового договору. Крім цього зазначає, що 14.05.2019 Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову у судовій справі № 826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017. Таким чином Порядок № 295 на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме 12.06.2019 скасований, як такий, що не відповідає чинному законодавству. Також вказує на те, що його повторно притягнуто до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, оскільки постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 244/1875/19 його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн.

Апелянт та його представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 31.01.2019 управлінням Держпраці в Івано-Франківській області на підставі наказу за № 148-Д від 31.01.2019 та направлення за № 04-13/15-10/733 від 31.01.2019 проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_5 , який здійснює господарську діяльність в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51-52).

За результатами перевірки складено акт за № ІФ139/1670/АВ, відповідно до якого посадовими особами відповідача встановлено, що в порушення вимог ст. 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_5 здійснив фактичний допуск працівника до роботи без укладення трудового договору (а.с.54-56).

На підставі вищевказаного акту перевірки управлінням Держпраці в Івано-Франківській області винесено припис за № ІФ-139/1675/АВ/П від 06.02.2019, відповідно до якого позивач повинен усунути та дотримуватись вимог ч. 3 ст.24 КЗпП України та до 14.02.2019 письмово проінформувати про виконання вимог припису відповідача (а.с.58).

21.02.2019 року за наслідками розгляду акту перевірки щодо ФОП ОСОБА_5 відповідачем прийнято оскаржену постанову про накладення штрафу у розмірі 125 190 грн. (а.с. 90)

Позивач, вважаючи прийняту постанову протиправною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Зміст порушень, які оскаржуються позивачем в судовому порядку, полягає в недотриманні приписів ч. 1, 3 ст.24 КЗпП України, а саме допущення 31.01.2019 до роботи працівника ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В частині виявлених порушень законодавства про працю колегія суддів враховує такі обставини справи і норми законодавства.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у ст. 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 265 КЗпП України визначено перелік порушень законодавства про працю, за які юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Крім цього, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

В Акті інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 31.01.2019 № ІФ39/1679/АВ зафіксовано зокрема що в ході інспекційного відвідування 31.01.2019 за місцем здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (магазин ювелірних виробів «Шарм» за адресою: АДРЕСА_2 ) встановлено, що станом на 12:47 на робочому місці продавців перебували ОСОБА_3 , ОСОБА_6 На момент інспекційного відвідування вищезазначені особи знаходились у даному магазині за виставкою вітриною з прикрасами. Відповідно до пп. 3 п. 11 Порядку здійснення державного контролю інспекторами праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області у зазначених осіб відібрано пояснення. Згідно даних пояснень від 31.01.2019 встановлено, що ОСОБА_3 стажуєваться у ФОП ОСОБА_1 , а ОСОБА_6 працює у ФОП ОСОБА_7 . У поясненні ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , Тлумацький р-н) зазначено, що дана особа стажується на посаду продавця у ФОП ОСОБА_1 з 28.01.2019 (магазин ювелірних виробів «Шарм»). Трудовий договір не укладала, заробітну плату не отримувала. Стажується по декілька годин з 11:00 до 16:00. Станом на 31.01.2019 не надано жодних документів щодо працевлаштування ОСОБА_3 : наказу на прийняття на роботу, трудового договору, повідомлення ДФС. Таким чином, інспекційним відвідуванням встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 24 КЗпП України допустив до роботи найманого працівника ОСОБА_3 .

Відтак, як згадувалось вище спірною обставиною у справі є факт допуску позивачем до роботи ОСОБА_3 без укладання трудового договору (контракту), оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з цим, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність свого рішення.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Обґрунтовуючи правомірність прийнятої постанови про застосування штрафу, відповідач виходив з правомірності висновків акту перевірки щодо допуску позивачем працівників до роботи без належного оформлення трудового договору, пояснень позивача, ОСОБА_3 та фотознімку на якому зафіксована ОСОБА_3 .

Крім цього в суді першої інстанції було відібрано показання у свідків.

Так свідок ОСОБА_8 надала покази і зазначила, що працює інспектором управління Держпраці в Івано-Франківській області та 31.01.2019 проводила інспекційне відвідування в ФОП ОСОБА_5 Пояснила, що прибувши разом з інспектором ОСОБА_9 в магазин, в якому позивач здійснює підприємницьку діяльність, побачили за прилавком із ювелірними прикрасами двох дівчат. Зазначила, що відповідно до наданих в подальшому ОСОБА_4 пояснень, встановлено, що остання була допущена позивачем до роботи без укладення трудового договору. Вказала, що жодного тиску на ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не чинила, пояснення написані ними власноручно. Позивач при проведенні інспекційного відвідування був відсутній.

Свідок ОСОБА_9 вказала, що проходить публічну службу на посаді інспектора праці в управління Держпраці в Івано-Франківській області. Зазначила, що прибувши разом з інспектором ОСОБА_8 на об`єкт відвідування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , побачили двох дівчат, які стояли за прилавком і розглядали ювелірні вироби. Згідно відібраних пояснень було встановлено, що ОСОБА_3 з 28.01.2019 стажується у позивача. Пояснила, що оскільки чинним законодавством України передбачено право інспекторів при проведенні інспекційного відвідування здійснювати фотозйомку, нею було здійснено фотофіксацію ОСОБА_3 Звернула увагу суду першої ійнстанції, що жодного тиску на ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не чинили, пояснення написані ними власноручно. Ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_3 не повідомляли, що остання не є працівницею магазину.

Згідно показань свідка ОСОБА_6 слідує, що на момент проведення інспекційного відвідування працювала в магазині «Шарм». Пояснила, що на неї здійснювався тиск посадовими особами управління Держпраці в Івано-Франківській області, зокрема останні погрожували їй викликом поліції. При огляді наявного в матеріалах справи фото, вказала, що на ньому ОСОБА_3 знаходиться в частині магазину, який орендує ОСОБА_1 та розмовляє по її мобільному телефону з дружиною підприємця ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_3 надала покази і зазначила, що 31.01.2019 прийшла в магазин «Шарм» для укладення трудового договору з позивачем та ознайомлення з роботою. Зазначила, що крім 31.01.2019 року приходила в даний магазин 29.01.2019 року. Пояснила, що функцій продавця не здійснювала, а ОСОБА_6 тільки ознайомлювала її з робочим місцем. Крім того, вказала, що на початку проведення відвідування була відсутня в магазині, а повернувшись згодом стала біля бокової стійки вітрини з ювелірними виробами. Пояснення написала власноручно. Ознайомившись з дослідженою судом в якості доказу фотографією підтвердила, що остання зроблена під час перевірки, на ній дійсно зображена вона за робочою частиною прилавку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться на вул. Галицькій в м. Івано-Франківську.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суду показали, що пояснення надавали під тиском посадових осіб органів держпраці, і ці пояснення не відповідають фактичним обставинам справи.

Всі свідки надали показання, згідно яких покупці на моменти проведення заходу контролю в приміщенні магазину були відсутні, а ОСОБА_3 перебувала за прилавком магазину, оформленим у вигляді вітрини.

Крім цього суд враховує, що під час проведення інспекційного відвідування ОСОБА_4 не було повідомлено інспекторам про факт укладення трудового договору. Так, як вбачається з наданих позивачем 31.01.2019 пояснень ОСОБА_3 стажується з 31.01.2019. Аналогічні пояснення щодо проходження стажування у ФОП ОСОБА_5 було надано і ОСОБА_3 , однак датою початку стажування зазначено 28.01.2019.

На переконання колегії суддів, критичне ставлення суду першої інстанції до показань свідка ОСОБА_3 є виправданими, оскільки ці показання містять істотні розбіжності між поясненнями, наданими ОСОБА_3 в ході проведення інспекційного відвідування, та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . При цьому оцінюючи дані показання на предмет їх достовірності суд враховує, що в даний час свідок перебуває з позивачем в трудових відносинах, як найманий працівник.

Разом з цим, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що долучена до матеріалів справи фотографія не може підтвердити факт допуску ОСОБА_4 до роботи без укладання трудового договору, оскільки з неї не можливо встановити чи остання здійснювала функції працівника. Крім цього в акті інспекційного відвідування не має посилань на цю фотографію і зокрема на пристрій за допомогою котрого було знято.

Колегія суддів вважає, що хоча згадану фотографію не можна вважати належним доказом факту допуску ОСОБА_3 до роботи без укладання трудового договору, однак таке не спростовує обставин викладених в акті інспекційного відвідування та показань свідків в суді першої інстанції з яких вбачається істотні розбіжності між поясненнями, наданими ОСОБА_3 в ході проведення інспекційного відвідування.

Також суд вважає, що укладений трудовий договір № 11/2019 від 31.01.2019 та виданий наказ № 11 від 31.11.2019 про прийом на роботу продавця консультанта з 01.02.2019 ОСОБА_3 не спростовує висновку відповідача здійсненого в акті інспекційного відвідування, оскільки на момент проведення такого відвідування позивачем не було представлено жодного доказу котрі б свідчили про протилежне.

Відтак колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем надано суду достатньо доказів, котрі б свідчили про недотримання позивачем норм КЗпП України, а саме допуску до роботи працівників без укладання трудового договору (контракту), оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо доводів апелянта про ет, що 14.05.2019 Шостим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову у судовій справі № 826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 то колегія суддів зазначає наступне.

Так процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Порядок № 295).

У відповідності до приписів ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суді від 14.05.2019 по справі № 826/8917/17, яка набрала законної сили з дати її прийняття, визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295,.

Відтак Порядок № 295 втратив чинність 14.05.2019, а тому його можливо бути застосовано до правовідносин, які діяли до 14.05.2019, що нівелює довід апелянта щодо безпідставності використання до спірних правовідносин, оскільки на період інспекційного відвідування він був чинний та правомірно застосовувався під час відвідування позивача, прийняття спірних рішень.

Крім цього суд вважає безпідставними доводи апелянта в частині того, що йому не було надано можливості подати заперечення до акту, де б він зміг спростувати висновки контролюючого органу, оскільки як слідує з акту, а саме графі 1. Зауваження або заперечення щодо проведеного інспекційного відвідування, позивачем зазначено «заперечення будуть надані». Це, що позивач не скористався своїм правом для подання заперечення не може ставитися у вину відповідача та стати підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Разом з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в свою чергу спростовує доводи апелянта, про те, що в результаті винесення оскаржуваної постанови органом Держпраці не порушено конституційний принцип неможливості двічі притягнення до одного виду відповідальності за те саме правопорушення, оскільки постанова за № ІФ139/1670/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 21.02.2019 про накладення штрафу у розмірі 125 190 грн передувала ухваленню постанови Івано-Франківського міського суду від 12.03.2019 у справі № 344/1875/19 про адміністративне правопорушення. Суд вважає, що саме ухвалюючи постанову Івано-Франківського міського суду від 12.03.2019 котрою визнано винним позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП можна трактувати, як повторне притягнення до одного виду відповідальності за те саме правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, якими доведено факт порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені КЗпП України, з дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року у справі № 300/584/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 13 вересня 2019 року