Справа № 320/1801/16-а(2а/320/96/16)
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2019 року

Київ

справа №320/1801/16-а(2а/320/96/16)

адміністративне провадження №К/9901/23417/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу №320/1801/16-а (2а/320/96/16)

за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольської міської ради Запорізької області, Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, міського голови м.Мелітополя Мінька Сергія Анатолійовича, державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицького Антона Валентиновича про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицького Антона Валентиновича на постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року, ухвалену в складі головуючого судді Кучеренко В.В., та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року, ухвалену в складі: головуючого судді Дурасової Ю.В., суддів Баранник Н.П., Щербака А.А.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Мелітопольської міської ради Запорізької області, Виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, міського голови м.Мелітополя Мінька Сергія Анатолійовича, державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицького Антона Валентиновича, в якому просив:

1.1. визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 березня 2016 року, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицьким А.В. у виконавчому провадженні №?49249151 з примусового виконання виконавчого листа №?320/3194/15-а, виданого 05 жовтня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Мелітопольської міської ради Запорізької області.

2. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що зазначену постанову державний виконавець прийняв передчасно, адже постанова Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в справі №?320/3194/15-а не виконана й підстав, передбачених законом, для закінчення виконавчого провадження не було.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. 05 жовтня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області був виданий виконавчий лист у справі №?320/3194/15-а про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Мелітопольської міської ради Запорізької області.

4. 06 листопада 2015 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицьким А.В. було відкрито виконавче провадження №?49249151 з виконання виконавчого листа Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року в справі №?320/3194/15-а.

5. У межах виконавчого провадження №?49249151 державним виконавцем 02 листопада 2015 року та 30 листопада 2015 року були складені й надіслані боржникові вимоги, в яких державний виконавець вимагав негайно виконати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в справі №?320/3194/15-а та в триденний строк із дня його виконання надати державному виконавцеві документальне підтвердження.

6. Листами від 13 листопада 2015 року та 23 листопада 2015 року боржник повідомив про неможливість поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, адже цю посаду займає ОСОБА_2 , звільнити якого немає можливості у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю.

7. Постановами державного виконавця від 24 листопада 2015 року та 07 грудня 2015 року виконавчі дії у виконавчому провадженні №?49249151 відкладалися з указаних підстав.

8. 07 листопада 2015 року та 17 грудня 2015 року державний виконавець надіслав боржникові вимоги про негайне виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в справі №?320/3194/15-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

9. Постановою державного виконавця від 23 грудня 2015 року виконавчі дії у виконавчому провадженні №?49249151 відкладалися.

10. 27 січня 2016 року державний виконавець надіслав боржникові вимогу про негайне виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в справі №?320/3194/15-а.

11. Постановою державного виконавця від 27 січня 2016 року за невиконання рішення суду в справі №?320/3194/15-а на боржника накладений штраф у розмірі 680,00 грн.

12. 17 лютого 2016 року державний виконавець надіслав боржникові вимогу про негайне виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в справі №?320/3194/15-а.

13. Постановою державного виконавця від 17 лютого 2016 року за повторне невиконання рішення суду в справі №?320/3194/15-а на боржника накладений штраф у розмірі 1360,00 грн.

14. 04 березня 2016 року державний виконавець звернувся до Мелітопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з поданням (повідомленням) про злочин, склад якого передбачений статтею 382 Кримінального кодексу України.

15. 10 березня 2016 року державний виконавець прийняв постанову, якою вирішив закінчити виконавче провадження №?49249151 з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

16. Не погоджуючись з указаною постановою, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

17. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року, адміністративний позов задоволений:

17.1.визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 березня 2016 року, винесену державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицьким А.В. у виконавчому провадженні №?49249151 з примусового виконання виконавчого листа №?320/3194/15-а, виданого 05 жовтня 2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Мелітопольської міської ради Запорізької області.

18. За висновками судів попередніх інстанцій можливість винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі законодавець пов`язує виключно з випадком, коли боржник видав відповідне розпорядження або наказ.

19. Установивши, що такого наказу боржник не приймав, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що підстав для закінчення виконавчого провадження в спірних правовідносинах не було.

20. Водночас суди відхилили доводи державного виконавця з приводу того, що виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі із застосування заходів примусового виконання рішення було неможливо.

21. На думку судів попередніх інстанцій, державний виконавець не вичерпав засобів досягнення мети виконавчого провадження й не довів, що виконати рішення суду з об`єктивних причин було неможливо.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

22. У касаційній скарзі державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицький А.В., посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

23. На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що перед тим як винести спірну постанову державний виконавець ужив усіх можливих заходів для того, щоб виконати рішення суду. Так, він неодноразово звертався до боржника з вимогою про виконання судового рішення, двічі накладав штраф на боржника за невиконання судового рішення, звернувся до правоохоронних органів щодо притягнення до кримінальної відповідальності осіб, винних у невиконанні судового рішення, після чого ухвалив спірну постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

24. Інші учасники справи правом надати відзив (заперечення) на касаційну скаргу не скористалися.

25. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

26. 15 грудня 2017 року, у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.

27. 15 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.

28. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Шарапі В.М., суддям Бевзенку В. М., Данилевич В.М.

29. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 30 травня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.

30. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О. Р., суддям Кашпур О. В., Уханенку С. А.

V. Джерела права й акти їхнього застосування

31. Умови й порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, станом на момент виникнення спірних правовідносин, були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №?606-XIV (далі - Закон №?606-XIV).

32. Статтею 1 Закону №?606-XIV визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та в спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

33. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону №?606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

34. Згідно із частиною першою статті 11 Закону №?606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно й у повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

35. Абзацом 1 частини другої статті 11 Закону №?606-XIV визначено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного й у повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

36. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 11 Закону №?606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

37. Згідно із частиною першою статті 17 Закону №?606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

38. Відповідно до частини другої статті 25 Закону №?606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів із дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення в строк до семи днів із моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що в разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення зі стягненням із боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

39. Пунктом 11 частини першої статті 49 Закону №?606-XIV визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню в разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

40. Відповідно до частини першої статті 75 Закону №?606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їхнього вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону, для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

41. Згідно із частиною другою статті 75 Закону №?606-XIV у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону й не пізніше п`яти робочих днів із дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

42. Частиною третьою статті 75 Закону №?606-XIV у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

VI. Позиція Верховного Суду

43. Завданням виконавчого провадження є примусове виконання рішень суду та інших рішень, виконання яких може здійснюватися органами та особами, які здійснюють примусове у разі невиконання їх у добровільному порядку.

44. Законом №?606-XIV визначався вичерпний перелік підстав, коли виконавче провадження закінчується з підстав, що не пов`язані з досягненням мети виконавчого провадження - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

45. У спірних правовідносинах виконавче провадження №?49249151 з примусового виконання виконавчого листа Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 жовтня 2015 року в справі №?320/3194/15-а було закінчено на підставі положень пункту 11 частини першої статті 49 Закону №?606-XIV.

46. Системний аналіз положень пункту 11 частини першої статті 49 у поєднанні з частиною третьою статті 75 Закону №?606-XIV дає підстави для висновку, що, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

47. Водночас суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вичерпання заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

48. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року в справі №?826/14580/16 (пункти 40- 43) висловив правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності визначено наслідком повторного невиконання боржником без поважних причин рішення суду, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Однак звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

49. Отже, направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, у порядку статті 89 Закону №?606-XIV, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

50. Здійснюючи примусове виконання судових рішень немайнового характеру, за якими боржники зобов`язані особисто вчинити певні дії, державний виконавець має право здійснювати інші заходи примусового характеру після внесення відповідного подання, і не може вийти за межі наданих йому повноважень та діяти лише в спосіб, установлений Законом, оскільки сам факт направлення подання до правоохоронних органів не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

51. Доводи про те, що частиною третьою статті 75 Закону №?606-XIV установлений окремий порядок, який передбачає винесення постанови про закінчення виконавчого провадження після внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до кримінальної відповідальності, а інших дій не передбачено, не свідчить про відсутність у державного виконавця права вчиняти інші виконавчі дії з виконання рішення суду, передбачені Законом.

52. Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції Верховного Суду під час розгляду цієї справи.

53. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року (заява №?56848/00) підкреслюється, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 [Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод], також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній зі сторін.

54. Суд зазначає, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня прийняття власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом відповідного наказу або розпорядження.

55. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказ про поновлення ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області на виконання рішення суду в справі №?320/3194/15-а не приймав, посилаючись на те, що відповідну посаду займає інша особа, звільнити яку на момент відкриття виконавчого провадження та надходження вимог державного виконавця неможливо через перебування її на лікарняному.

56. З урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин справи та правового регулювання, Суд уважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що в межах виконавчого провадження №?49249151 не було вжито всіх можливих і необхідних заходів для виконання судового рішення в справі №?320/3194/15-а і про необґрунтованість доводів державного виконавця про неможливість виконання відповідного рішення суду.

57. З огляду на викладене, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у спірних правовідносинах правових підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до положень пункта 11 частини першої статті 49 Закону №?606-XIV.

58. Посилання скаржника в касаційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права в частині неналежного відповідача, до якого можуть бути пред`явлені позовні вимоги, Судом відхиляються, з огляду на таке.

59. Частиною третьою статті 181 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що відповідачем у справах із приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

60. За змістом частини першої статті 3 Закону України №?606-XIV органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

61. Отже, відповідачами в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби могли бути лише перераховані органи державної виконавчої служби; структурні ж підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі не визначені Законом №?606-XIV як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

62. За змістом частин першої та третьої статті 52 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суд першої інстанції, установивши, що з адміністративним позовом звернулися, зокрема, не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного відповідача належним, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи; якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

63. Водночас учинення дій щодо заміни первинного відповідача належним або залучення другого відповідача є правом суду й вирішується залежно від позиції позивача та обставин справи.

64. Беручи до уваги, що суд першої інстанції під час розгляду справи не вирішував питання заміни відповідача або залучення другого відповідача, а процесуальний закон на час учинення такої процесуальної дії таких повноважень для апеляційних судів не передбачав, тому вказана обставина не може бути підставою для скасування судових рішень при правильному вирішенні справи по суті позовних вимог.

65. За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

66. Положеннями частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

67. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

68. Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

69. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів попередніх інстанцій у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні.

70. Доводи касаційної скарги висновків судів і фактичних обставин справи не спростовують.

VII. Судові витрати

71. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

72. Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

73. Касаційну скаргу державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Зюбрицького Антона Валентиновича залишити без задоволення.

74. Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року в справі №?320/1801/16-а (2а/320/96/16) залишити без змін.

75. Судові витрати не розподіляються.

76. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко