Справа № 440/1652/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 р.Справа № 440/1652/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, по справі № 440/1652/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якій просив:

- визнати протиправними та незаконними дії Головного Управління Національної поліції в Полтавській області щодо непризначення та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 90 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, як особі з інвалідністю другої групи у відповідності до вимог Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.16 №4;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними та незаконними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не призначення та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі як особі з інвалідністю другої групи.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням другої групи інвалідності у розмірі, визначеному статтею 99 Закону України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (90 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату), у відповідності до норм Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4 (Далі Порядок № 4).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи та не дослідження і не надання належної оцінки доказам та обставинам, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не має права на одноразову грошову допомогу у зв`язку з тим, що пройшло більше двох років з моменту первинного огляду МСЕК та через те, що зобов`язання ГУНП Полтавської області здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Також відповідач зазначає про те, що обрання такого способу захисту прав позивача як зобов`язання фактично позачергово виплатити позивачу одноразову грошову допомогу суперечить п. 7 розділу IV Порядку стосовно черговості здійснення таких виплат.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, у період з 10.02.1995 року по 06.11.2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 28.02.2019 року у Національній поліції.

Наказом ГУНП у Полтавській області № 91 о/с від 26.02.2019 року позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно свідоцтва про хворобу № 63/С від 21.02.2019 року медична (військово-лікарська) комісія ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області» встановила, що ОСОБА_1 непридатний до служби в поліції.

За висновком Обласної транспортно-радіологічної медико-соціальної експертної комісії від 03.04.19 ступінь втрати професійної працездатності позивачем становить 70%, захворювання та пов`язане з проходженням служби у поліції.

На цій підставі ОСОБА_1 з 26.03.19 встановлено другу групу інвалідності, захворювання, що, пов`язане з проходженням служби у поліції. При цьому, у довідці до акта огляду МСЕК від 03.04.19 серії АВ №0021795, копію якої залучено до матеріалів справи, зазначено, що огляд позивача проведено вперше.

10.04.19 позивач звернувся до ГУНП із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності, у якій просив провести виплату одноразової грошової допомоги з огляду на встановлення другої групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби у поліції. До заяви додав копії: свідоцтва про хворобу №63/С, довідки МСЕК, довідки НАСК «Оранта», паспорта та картки платника податків, а також посвідчення учасника бойових дій.

23.04.19 за підписом заступника начальника ГУНП в Полтавській області підполковника поліції Абрамова В.В. складений висновок про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Листом ГУНП від 23.04.19 вих. №29/Б-26/Оп позивачу роз`яснено, що у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги відмовлено з підстави, передбаченої пунктом 8 розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського. Мотивуючи дану відмову, відповідач зазначив, що за повідомленням Полтавської обласної дирекції ПАТ НАСК «Оранта» ОСОБА_1 у 2001 році здійснено страхову виплату у розмірі 230,00 грн з огляду на встановлення МСЕК ступеня втрати працездатності 5%. З цих підстав відповідач вважав, що оскільки після первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги. 10 лютого 2017 року відповідачем складено висновок про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги.

Вважаючи, що відповідачем було прийнято протиправне та незаконне рішення, позивач звернувся до суду з позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на призначення та виплату грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності, відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (у редакції, чинній на момент виникнення та реалізації спірних правовідносин) свідчить про те, що дана норма не позбавляє права на отримання ОГД, а лише встановлює обмеження у розмірі грошової допомоги в залежності від часу повторного визначення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само, цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати ОГД у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотка втрати працездатності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як підтверджено матеріалами справи, у період з 10.02.1995 року по 06.11.2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 28.02.2019 року у Національній поліції. Наказом ГУНП у Полтавській області № 91 о/с від 26.02.2019 року позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Колегія суддів зазначає, що оскільки 07.11.2015 року позивача прийнято на службу до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, тому саме з цієї дати на нього, як на поліцейського, поширюються норми Закону України «Про Національну поліцію» та затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Згідно з частиною 2 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97 - 101 Закону України «Про Національну поліцію», затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Згідно пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 4, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Оскільки позивач з 07.11.2015 року по 28.02.2019 року проходив службу в Національній поліції, а право на отримання одноразової грошової допомоги у нього виникло 26.03.2019 року (у зв`язку з встановленням вперше ІІ групи інвалідності), тому він має право на нарахування і виплату одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію» та в порядку, встановленому Порядком № 4.

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі, передбаченому статтею 99 Законом України «Про Національну поліцію» (90 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату).

Згідно матеріалів справи, відповідачем розглянута по суті заява (рапорт) позивача та надано відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, оскільки з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше двох років, що, на думку відповідача, позбавляє позивача права на отримання грошової допомоги за умовами пункту 8 розділу IV Порядку № 4.

За змістом пункту 8 розділу IV Порядку № 4 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо поліцейському протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Колегія суддів дійшла до висновку, що наведена норма не передбачає позбавлення особи права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі грошової допомоги в залежності від часу повторного визначення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само, цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати ОГД у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотка втрати працездатності.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з урахуванням встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, порушено право позивача на отримання ним одноразової грошової допомоги за приписами частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» у розмірі, встановленому підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», а тому рішення ГУНП в Полтавській області про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги прийняте не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені законодавством України.

Відповідач, у апеляційній скарзі зазначає про те, що рішенням суду першої інстанції було здійснено втручання у його дискреційні повноваження. Колегія суддів не погоджується з зазначеним доводом виходячи з наступного.

За змістом пунктів 3, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду у разі задоволення позову зобов`язати суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, що належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), а тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є права суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічні висновки щодо тлумачення поняття дискреційних повноважень наведені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.18 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.18 у справі №816/303/16, від 06.03.19 у справі №200/11311/18-а, від 16.05.19 у справах №№ 818/600/17, 821/925/18.

Відповідно до висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 29.01.19 у справі №293/342/17, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження.

У цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, адже в силу наведених вище вимог Закону №590-VIII та Порядку він не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Головне управління Національної поліції в Полтавській області у апеляційній скарзі також посилається на те, що обрання такого способу захисту прав позивача як зобов`язання фактично позачергово виплатити одноразову грошову допомогу суперечить пункту 7 розділу IV Порядку стосовно черговості здійснення таких виплат.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не вирішував питання черговості проведення виплат, а поклав обов`язок на ГУНП у Полтавській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до норм Порядку та умов виплати одноразової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затверджених наказом Міністерства внутрішній справ України від 11 січня 2016 року № 4. Тобто, твердження відповідача є безпідставним.

Враховуючи те, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок визначення інвалідності, пов`язаної із захворюванням отриманим під час проходження служби в органах поліції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянтів.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права, що обумовлює залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року по справі № 440/1652/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 11.09.2019 року