Справа № 500/411/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8022/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Білоборода К.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Тернопільській обл. Департаменту патрульної поліції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській обл. Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, спонукання до вчинення певних дій для забезпечення доступу до публічної інформації (суддя суду І інстанції: Хрущ В.Л., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 17 год. 30 хв. 01.04.2019р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 10.04.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

08.02.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача Управління патрульної поліції /УПП/ в Тернопільській обл. Департаменту патрульної поліції /ДПП/ щодо відмови позивачу у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 31.12.2018р., 07.01.2019р., 12.01.2108р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., 28.01.2019р., з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій ОСОБА_1 звертався до відповідача з відповідними заявами;

зобов`язати УПП в Тернопільській обл. ДПП надати позивачу можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 31.12.2018р., 07.01.2019р., 12.01.2108р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., 28.01.2019р. з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій ОСОБА_1 звертався до відповідача з відповідними заявами;

визнати дії УПП в Тернопільській обл. ДПП щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце 12.01.2019р., протиправними;

зобов`язати УПП в Тернопільській обл. ДПП надати позивачу відповідь на звернення позивача від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце 12.01.2019р. (а.с.4-6).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2019р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача УПП в Тернопільській обл. ДПП щодо відмови ОСОБА_1 у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018р., 07.01.2019р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до УПП в Тернопільській обл. ДПП із заявами від 08.01.2019р., 23.01.2019р., 28.01.2019р. відповідно; зобов`язано УПП в Тернопільській обл. ДПП надати позивачу можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018р., 07.01.2019р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до УПП в Тернопільській обл. ДПП із заявами від 08.01.2019р., 23.01.2019р., 28.01.2019р. відповідно; визнано протиправними дії (бездіяльність) УПП в Тернопільській обл. ДПП щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019р.; зобов`язано УПП в Тернопільській обл. ДПП надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.53-66).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач УПП в Тернопільській обл. ДПП, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в цілому призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.123-126).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що покликання суду під час вирішення наведеного спору на наказ ДПП № 100 від 03.02.2016р. «Про затвердження Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних камер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них» є помилковим, оскільки такий наказом ДПП № 625 від 15.04.2016р. «Про скасувань наказів» скасований.

Щодо правомірності дій відповідача стосовно відмови у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер працівників патрульної поліції просить врахувати, що вказані відеозаписи містять відомості щодо третіх осіб, дозвіл яких на обробку персональних даних, позивачу надано не було. При цьому, відповідачем обґрунтовано визначено правову підстави для відмови у задоволенні заяв позивача - ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних». Позивачем не дотримано вимог ст.16 вказаного Закону, оскільки є відсутнім дозвіл третіх осіб на обробку персональних даних, у зв`язку з чим надати відеоматеріали, на яких міститься інформація про третіх осіб, не виявляється можливим. Водночас, відповідач не володіє ліцензійним програмним забезпеченням для знеособлення персональних даних.

Окрім цього, працівниками відповідача при здійсненні реєстрації заяви від 15.01.2019р. щодо надання відеозаписів від 12.01.2019р. не було проведено оцінку цього запиту. Оскільки за цією заявою одразу поступила ідентична заява із позначкою «виправлено», тому спірний запит не був зареєстрований через самостійне виправлення позивачем свого попереднього запиту.

Також судом першої інстанції помилково не враховано клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, хоча відповідачем доведено об`єктивну неможливість участі уповноваженого представника в судовому засіданні.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, позивач неодноразово звертався в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» до відповідача із заявами щодо надання публічної інформації, яка стосувалася його повідомлень на гарячу лінію « 102».

За результатами розгляду цих заяв відповідачем відмовлено в їхньому задоволенні на підставі вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Зокрема, 08.01.2019р. позивач ОСОБА_1 направив електронною поштою до УПП в Тернопільській обл. ДПП заяву, в якій просив надати йому для ознайомлення та копіювання відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , екіпажу патруля № 152, які 31.12.2018р. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 у АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , екіпажу патруля № 202, які 07.01.2019р. прибули на виклик на адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Листом № Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019р. УПП в Тернопільській обл. ДПП відмовило у задоволенні заяви позивача на підставі вимог ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних». Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись до відповідача за відповідною адресою (а.с.8).

15.01.2019р. ОСОБА_1 надіслав електронною поштою до УПП в Тернопільській обл. ДПП заяву під назвою: «заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019», в якій, посилаючись на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», просив надати йому можливість ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеоспостереження) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , екіпажу патруля № 303, які 12.01.2019р. близько 10 год. 45 хв. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Наведена заява надійшла електронною поштою до відповідача, проте не була зареєстрована та розглянута УПП в Тернопільській обл. ДПП в установленому порядку.

Також 15.01.2019р. позивачем скеровано електронною поштою відповідачу заяву під назвою: «заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено», в якій ОСОБА_1 просив надати йому можливість ознайомлення та копіювання відеозапису з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , екіпажу патруля № 303, які 14.01.2019р. близько 10 год. 45 хв. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно відповіді УПП в Тернопільській обл. ДПП № Б-29/41/33/01-2019 від 22.01.2019р. позивачу скеровано цифровий переносний оптичний диск для збереження інформації для одноразового запису (а.с.11).

23.01.2019р. позивач ОСОБА_1 направив електронною поштою до УПП в Тернопільській обл. ДПП заяву, в якій просив надати для ознайомлення та копіювання відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції:

ОСОБА_8 та Ковальчук A ОСОБА_9 , екіпажу патруля № 101, які 21.01.2019р. близько 10 год. 40 хв. прибули за викликом за адресою: АДРЕСА_1 у АДРЕСА_3 . АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , екіпажу патруля № 304, які 21.01.2019р. близько 11 год. 30 хв. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

На вказану заяву УПП в Тернопільській обл. ДПП направлено лист № Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019р., яким відмовлено у задоволенні заяви позивача на підставі вимог ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних». Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській обл. ДПП за відповідною адресою (а.с.13).

28.01.2019р. позивач направив електронною поштою до УПП в Тернопільській обл. ДПП заяву, в якій просив надати для ознайомлення та копіювання відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , екіпажу патруля № 202, які 26.01.2019р. тричі прибували на виклики за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Листом № Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019р. позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви на підставі вимог ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних». Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській обл. ДПП за відповідною адресою (а.с.15).

Вирішуючи наведений спір та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про доступ до публічної інформації», а заяви позивача слід розцінювати як запити до розпорядника публічної інформації, отриманої співробітниками патрульної поліції в ході здійснення ними своєї службової діяльності шляхом проведення відеофіксації відповідних подій.

Відповідачем помилково не здійснено реєстрацію і не проведено розгляд заяви позивача від 15.01.2019р. щодо відеозаписів від 12.01.2019р., а надані позивачу відмови не містять достатніх підстав для ненадання позивачу доступу до публічної інформації. Фактично відповідачем не було надано відповідей по суті запитів, не визначено конкретних осіб, персональні дані яких містили спірні відеозаписи. Такі дії відповідача розцінені судом як безпідставна відмова у доступі до публічної інформації.

Водночас, будь-яких звернень позивача щодо подій, які мали місце від 28.01.2019р., до відповідача не надходило, матеріали справи не містять доказів зворотного, а відтак в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Наведені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ч.3 ст.32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно ч.1 ст.20 цього Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно роз`яснень, наведених у довідці ВАС України від 01.06.2013р. про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», за визначенням «публічна інформація» можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Згідно з ст.31 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Із змісту скерованих позивачем заяв слідує, що останні слід вважати запитами до розпорядника інформації щодо надання публічної інформації, що знаходиться у його володінні.

Зокрема, зазначені запити стосуються записів з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції, які прибували у визначені дати за викликами позивача шляхом здійснених повідомлень на гарячу лінію « 102» за адресою: вул.Н.Яремчука, 37/ АДРЕСА_2 .

Як встановлено під час судового розгляду, вказана інформація стосувалася безпосередньо позивача, останній мав право доступу як суб`єкт персональних даних відповідно до п.3 ч.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних».

При цьому, запитувана позивачем інформація не належить до категорії тієї інформації, доступ до якої підлягає обмеженню та здійснюється відповідно до закону лише при дотриманні сукупності вимог, визначених ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Також із змісту вказаних заяв позивача не убачається, що останні були запитами щодо доступу до будь-яких персональних даних третіх осіб в розумінні Закону України «Про захист персональних даних».

Водночас, аналіз отриманих відповідей вказує на те, що відповідачем не вказано, які саме персональні дані третіх осіб будуть розкриті через задоволення запитів на інформацію, не висвітлено коло цих третіх осіб, що свідчить про необґрунтоване та невмотивоване покликання на ч.ч.1 і 2 ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» як правову підставу для відмови у задоволенні запитів позивача.

При цьому, кожна відповідь має стандартний зміст, який за своїм характером носить доволі суперечливий характер: з одного боку, відповідач покликається на Закон України «Про захист персональних даних» і вимагає згоду суб`єкта персональних даних, а з другої сторони, пропонує заявнику для ознайомлення із вищенаведеною інформацією звернутися до УПП в Тернопільській обл. за відповідною адресою.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Вказаною нормою визначені виключні випадки надання відмови у наданні запиту на інформацію.

Відповідно до п.6.2 постанови Пленуму ВАС України № 10 від 29.09.2016р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» з відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:

1) якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI інтересів (далі - правомірні інтереси) відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI);

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (пункт 3 частини другої статті 6 Закону № 2939-VI).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Тому якщо під час розгляду справи в суді буде з`ясовано, що відмовляючи у задоволенні запиту на інформацію розпорядник не застосовував «трискладового тесту» або застосував його лише частково, то це є підставою для визнання такої відмови розпорядника протиправною. У такому разі суд також може зобов`язати розпорядника інформації повторно розглянути запит і надати на нього обґрунтовану відповідь із застосуванням «трискладового тесту» відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2939-VI.

Аналіз наданих відповідачем відповідей на запити позивача вказує на те, що ним не визначено мотивованих підстав відмови в задоволенні запитів позивача на інформацію, які передбачені ч.4 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, відповідач не вказав інтересів яких третіх осіб як суб`єктів персональних даних стосується запитувана позивачем інформація, та згоду яких необхідно отримати позивачеві, при цьому покликався на норми, які не можуть бути самостійними підставами для відмови в задоволенні запитів, поданих в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації».

За таких умов судом першої інстанції вірно розцінені такі дії відповідача як відмова у доступі до публічної інформації.

Окрім цього, відповідно до ч.3 ст.10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов:

1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»;

2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»;

3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом;

4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.

Згідно із ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»:

персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;

згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки;

знеособлення персональних даних - вилучення відомостей, які дають змогу прямо чи опосередковано ідентифікувати особу.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що об`єктами захисту є персональні дані.

Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Співдружність матерів Південної Чехії проти Чеської Республіки» від 10.07.2006р. відмова у відповіді на запит про ознайомлення з адміністративними документами, які є в розпорядженні органів влади і доступ до яких можна було отримати за умов, передбачених національним законодавством, є втручанням у право заявника на отримання інформації, яке гарантується ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи принципи прав людини, зокрема, права на приватність, та практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема в рішенні Peck v. the United Kingdom[4]; Sciacca v. Italy[5], суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що навіть у разі, якщо відповідач вважав за необхідне не надавати певні відомості, що містилися на відеозаписах, зокрема, дані про інших осіб, які присутні на відеозаписі, він зобов`язаний був надати позивачу відповідні носії інформації, залишивши в повному обсязі інформацію, яка не підлягає захисту, та ретушувавши інформацію з обмеженим доступом у разі наявності такої на відеозаписах, здійснивши тим самим її деперсоніфікацію (закриття обличчя особи, інформації про прізвище, ім`я, зокрема, озвученої патрульними, серії та номери документів, що посвідчують особу, інші особливості особи, які дозволяють її ідентифікувати).

Таким чином, якщо в носії інформації, який запитується, міститься інформація з обмеженим доступом, у відповідь на запит надається носій, з якого шляхом ретушування вилучено таку інформацію.

Вказана позиція відображена також у п.9.3 постанови Пленуму ВАС України № 10 від 29.09.2016р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», згідно яких за приписами ч.7 ст.6 Закону № 2939-VI обмеженню в доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

В частині відсутності реєстрації заяви позивача від 15.01.2019р. під назвою «заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019» колегія суддів зазначає наступне.

Як з`ясовано судом першої інстанції, першу заяву позивача щодо подій 12.01.2019р. відповідачем було розцінено як помилково подану, через що зареєстровано лише заяву, яка надійшла згодом і стосувалася подій 14.01.2019р. Свої дії відповідач обґрунтовував тим, що друга заява від 15.01.2019р. мала назву «заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено».

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено можливості надання розпорядником інформації оцінки запитуваній інформації при здійсненні реєстрації запитів на інформацію. Не передбачено законом можливості під час реєстрації запитів проведення аналізу ідентичності чи однаковості змісту будь-яких запитів, які надійшли до розпорядника, навіть незважаючи на схожість інформації, яка в них запитувана.

Натомість, оцінка будь-якої інформації по суті запитів, так само як і аналіз та встановлення наявності чи відсутності підстав для задоволення запитів на інформацію, може бути надана лише уповноваженою на те особою розпорядника, і лише під час підготовки відповіді на такий запит, тобто, під час розгляду цього запиту по суті.

Звідси, враховуючи, що у першій заяві від 12.01.2019р. під назвою «заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019» ОСОБА_1 просив надати йому відеозаписи щодо подій 12.01.2015р., а в другій заяві від 15.01.2019р. під назвою «заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено» - відеозаписи щодо подій 14.01.2015р., суд першої інстанції дійшов послідовного висновку про те, що, незважаючи на зазначення в них відомостей про тих же працівників патрульної поліції, номеру екіпажу патруля, часу події, вказані заяви не можуть вважатись ідентичними запитами за своїми назвою та змістом, через що відповідач не був вправі надавати попередню оцінку цим заявам як запитам на інформацію під час здійснення реєстрації запитів і до розгляду порушених у них питань по суті.

Відтак, відповідач в силу положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» зобов`язаний був зареєструвати обидві заяви позивача від 15.01.2019р., та лише після надання оцінки запитуваній у них інформації, встановлення в ході їх розгляду відповідних фактів (відсутності відповідної події 12.01.2019р.), надати позивачу відповіді та інформацію на вказані запити.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів вважає, що відповідачем порушені права позивача на доступ до публічної інформації під час розгляду заяв від 08.01.2019р., 23.01.2019р., 28.01.2019р. та наданні немотивованих відповідей на ці заяви відповідно листами № Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019р., № Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019р., № Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019р., а у частині розгляду запиту від 15.01.2019р. щодо подій 12.01.2019р. порушення прав позивача відбулось у формі ненадання у встановленому законом порядку будь-якої відповіді на запит через нездійснення його реєстрації.

Водночас, під час розгляду справи з`ясовано, що будь-яких звернень (запитів на інформацію) від позивача щодо подій, які мали місце 28.01.2019р., до відповідача не надходило, а відтак в цій частині будь-яких порушень прав позивача з боку відповідача не допущено.

Стосовно решти доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що дійсно наказ ДПП № 100 від 03.02.2016р. «Про затвердження Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних камер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них» скасований відповідно до наказу ДПП № 625 від 15.04.2016р. «Про скасувань наказів». При цьому підставою його скасування слугували положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», а метою такого скасування визначено забезпечення права кожного на доступ до інформації (а.с.146).

Також новий наказ МВС України № 1026 від 18.12.2018р., яким затверджено Інструкцію із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, набрав чинності 08.02.2019р., тобто, після виникнення розглядуваних правовідносин.

Водночас, помилкове покликання суду на наказ ДПП № 100 від 03.02.2016р. не призвело до невірного вирішення спору по суті, оскільки ключовим фактором для його правильного вирішення слугувало правильне застосування судом норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», яким врегульовані спірні правовідносини.

Також відсутність у відповідача ліцензійного програмного забезпечення для знеособлення персональних даних не може звільняти останнього від обов`язку виконання вимог чинного законодавства. При цьому, відповідачем не доведено вжиття заходів для усунення таких обставин, такі причини також не містилися у скерованих позивачу листах № Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019р., № Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019р., № Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019р.

Подане представником відповідача клопотання від 01.04.2019р. про відкладення розгляду справи через хворобу представника розглянуто судом та протокольною ухвалою від 01.04.2019р. відмовлено в його задоволенні (а.с.47, 48-50). Обґрунтування відхилення такого клопотання наведено в рішенні суду від 01.04.2019р., при цьому суд врахував можливість суб`єкта владних повноважень забезпечити явку до суду іншого представника (а.с.54).

При цьому, покликання апелянта на п.2 ч.2 ст.205 КАС України колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судом не було визнано поважними причини неявки суду представника відповідача; також подане клопотання відповідача від 01.04.2019р. про відкладення розгляду справи не підтверджено будь-якими документами.

Додатково колегія суддів враховує, що відповідно до ч.5 ст.44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача задоволені частково.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких умов колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно обраний спосіб захисту прав позивача та визнано протиправними дії відповідача УПП в Тернопільській обл. ДПП щодо відмови ОСОБА_1 у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018р., 07.01.2019р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до УПП в Тернопільській обл. ДПП із заявами від 08.01.2019р., 23.01.2019р., 28.01.2019р. відповідно; зобов`язано УПП в Тернопільській обл. ДПП надати позивачу можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018р., 07.01.2019р., 21.01.2019р., 26.01.2019р., з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до УПП в Тернопільській обл. ДПП із заявами від 08.01.2019р., 23.01.2019р., 28.01.2019р. відповідно; визнано протиправними дії (бездіяльність) УПП в Тернопільській обл. ДПП щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019р.; зобов`язано УПП в Тернопільській обл. ДПП надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 15.01.2019р. стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта УПП в Тернопільській обл. ДПП.

Під час апеляційного розгляду справи позивачем заявлено в порядку п.2 ч.1 ст.305 КАС України клопотання від 09.09.2019р. (надійшло до апеляційного суду електронною поштою 09.09.2019р.) щодо закриття апеляційного провадження у справі через підписання апеляційної скарги неуповноваженою особою (додана до апеляційної скарги копія довіреності не завірена в установленому порядку) (а.с.179-182).

Разом з тим, правові підстави для задоволення такого клопотання є відсутніми, оскільки повноваження особи, яка підписала апеляційну скаргу, - представника ОСОБА_14 засвідчені копією довіреності, виданою ДПП за № 15443/41/3/01-20К від 29.12.2018р. та дійсною до 31.12.2019р. При цьому, копія цієї довіреності засвідчена суддею суду першої інстанції, а тому справжність такої не викликає будь-якого сумніву (а.с.26).

Із урахуванням наведеного, колегія суддів не заходить правових підстав для закриття апеляційного провадження, через що у задоволенні цього клопотання ОСОБА_1 слід відмовити з наведених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Тернопільській обл. Департаменту патрульної поліції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.04.2019р. в адміністративній справі № 500/411/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління патрульної поліції в Тернопільській обл. Департаменту патрульної поліції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 11.09.2019р.