Справа № 420/6251/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6251/18

Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.
Дата і місце ухвалення: 10.04.2019р., м.Одеса
Дата виготовлення повного тексту: 22.04.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді : Бойка А.В.,
суддів: Федусика А.Г.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 17.08.2018 року №308-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 22.05.2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, що призвело до не правильного її вирішення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю насилля становить ризик для людини, характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства. З вказаного слідує, що існує ризик застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Також, апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки його доводам, що ОСОБА_1 може зазнати переслідування через належність до етнічної меншини курдів зі сторони антиурядових угрупувань. При зверненні до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивачем надано актуальну інформацію по країні походження, яка підтверджує його побоювання.

Зазначає апелянт і про те, що оскаржуваним судовим рішенням Одеський окружний адміністративний суд порушив фундаментальні права біженця в частині не вислання, так як у випадку повернення до Сирії його життю та здоров`ю буде загрожувати небезпека та Україною буде порушено ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2019 року та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Державна міграційна служба України подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що звернення ОСОБА_1 до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України задля легального потрапляння до Туреччини, звідки позивач має намір потрапити до Сирії, про що він зазначав під час проведення з ним співбесід. Заявник не зміг довести існування фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадянської належності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м. Ідліб, Північного району, постійно проживав у м. Ідліб, (Сирійська Арабська Республіка), за національністю араб, за віросповіданням (релігійними переконаннями) мусульманин-суніт.

10.04.2012 року позивач звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаній заяві позивач вказав, що він мешкав в Україні, так як навчався у Вищому морехідному училищі та з 2007 року не виїздив на батьківщину, а про події, що сталися в його країні, він дізнався від знайомих. В 2011 році позивач припинив навчання, оскільки навчатись було важко. З початку 2011 року почали надходити повідомлення з Сирії та в листопаді 2011 року родичі позивача повідомили йому, що в країну повертатись неможливо, оскільки багато людей загинуло. Як зазначено позивачем, його батьки разом із дітьми виїхали до Туреччини, про що йому стало відомо від знайомих. В подальшому зв`язок з родичами ОСОБА_1 не підтримував.

За результатами розгляду документів позивача, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 25.05.2012 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 25.05.2012 року №40 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Альюсеф ОСОБА_2 не погодився з правомірністю наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 25.05.2012 року №40 та оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2013 року у справі №1570/7332/2012, яка набрала законної сили 08.07.2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області №40 від 25.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано Головне управління повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.09.2013 року, у зв`язку із прийняттям даної постанови від 24.05.2013 року по справі №1570/7332/2012, позивач знову звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаній заяві позивач вказав, що він просить допомоги у наданні притулку, оскільки в Сирії триває громадянська війна та особливо у місті, в якому проживав позивач.

Того ж дня працівником ГУ ДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача, на підставі якого ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №133 від 17.09.2013 року про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача, на підставі вивчення наявних матеріалів та умов внутрішньополітичної ситуації в країні його походження, посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області 02.02.2016 року складений висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вказаний висновок обґрунтований тим, що: заявник не зазнавав жодних переслідувань, пов`язаних із громадянством, національністю або віросповіданням; побоювання заявника зазнати примусового призову до збройних сил у разі повернення до Батьківщини вважаються сумнівними, оскільки він безперешкодно продовжив строк дії власного національного паспорту в період з 11.10.2011 року по 11.04.2012 року, що свідчить про відсутність проблем з державними органами країни; ситуація в Сирії в деяких містах є задовільною.

12.03.2016 року ДМС України прийнято рішення №144-16, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність вказаного рішення ДМС України також було предметом розгляду Одеським окружним адміністративним судом в адміністративній справі №815/1867/16.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2016 року у справі №815/1867/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №144-16 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в частині можливості надання йому додаткового захисту.

При прийнятті вказаного судового рішення суд виходив з того, що відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об`єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

На виконання постанови по справі №815/1867/16 Державною міграційною службою України прийнято рішення від 20.01.2017 року №02-17, яким зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

28.02.2017 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №40 «Про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

01.06.2017 року із позивачем проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 , згідно якого позивач надав пояснення про те, що: вперше виїхав з Сирії до України на навчання у ВНЗ України до м. Одеси 11.11.2006 року, а в 2007 році виїжджав до Сирії побачити своїх батьків; в Сирії проживають його матір, дві сестри ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) в м.Ханшихон, вони не працюють, а «працюють на землі», а також володіють інтернет-клубами. Батько помер в автомобільній аварії у 2013 році, під час перестрілки, про що позивачу повідомила матір, оскільки вони вже проживали в Сирії. Молодша сестра померла у 2017 році, під час того, як на м.Ідліб скинули хімічну бомбу, а ще дві сестри померли ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли на будинок скинули бомбу. ОСОБА_5 проживає у м.Алеппо, двоє братів проживають в м.Ханшихон; підтримує зв`язок з рідними майже щодня через програму WhattsUp; його родичі повернулись до Сирії з Туреччини у 2013 році, коли з їх міста вийшли державні війська; звернувся до міграційної служби, щоб легально знаходитись на території України; у нього виникли проблеми, пов`язані з віросповіданням в Сирії, а саме у 2007 році були проблеми з виїздом до України, оскільки його намагались забрати до лав армії. У зв`язку з цим, він вступив на факультет університету м.Алеппо і таким чином йому вдалось виїхати. Як зазначив ОСОБА_1 , якби не ці проблеми, то він би кожного року виїздив до батьків у Сирію; йому неодноразово приходили повістки з армії, і це відбувалось до 2013 року, а зараз не має армії, не має повісток, оскільки всі є найманцями (відповідь на запитання щодо надходження особисто позивачу повісток до армії); ССР (вільна армія) воює з армією президента, які знаходяться в м. Хама. Брат позивача живе в Алеппо, воює проти президента, в самому місті Алеппо немає конфліктів, військові дії не проводяться, на околицях міста відбуваються певні сутички між ССР та армією президента (відповідь на запитання щодо проведення активних військових дій у м.Алеппо, м.Ханшихон); його рідні та двоюрідні брати приймали участь у демонстраціях та мітингах проти сирійської влади в центрі м.Ханшихон (відповідь на запитання щодо участі рідних у мітингах проти сирійської влади).

З матеріалів справи, також, вбачається, що 12.01.2018 року ОСОБА_1 видано розписку про те, що управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 12.01.2018 року отримало на зберігання від позивача оригінал паспортного документу серії НОМЕР_1 , який дійсний до 20.04.2019 року. Того ж дня позивач звернувся до заступника начальника Головного управління начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, в якій просив повернути йому паспорт на два тижні, для того, щоб він міг укласти шлюб з громадянкою Вірменії ОСОБА_6 .

У зв`язку із цими обставинами, 12.01.2018 року з позивачем було проведено співбесіду, під час якої останній повідомив, що: свій перший паспортний документ ним було надано при зверненні, однак в ГУ ДМС в Одеській області його обрізали та зіпсували, а інший паспорт, як зазначено позивачем, ним отримано пізніше, а тому не було надано (відповідь на запитання чому позивач не надав другий паспортний документ до управління); інший паспортний документ ним було отримано у 2013 році в консульстві Сирії, оскільки позивач сказав, що втратив паспортний документ. Як зазначено позивачем, його брат ОСОБА_7 , який проживає в м.Ханшихон надіслав йому копію сімейної картки та за цими даними було отримано новий паспорт (відповідь на запитання щодо отримання другого паспортного документа); він спеціально укрив інформацію під час співбесіди 01.06.2017 року про те, що у нього є новий паспорт, оскільки Управління б не продовжило йому довідку, поки вказаний документ не було б ним надано. Як вказав позивач, надавати другий паспортний документ він не хотів, оскільки його б зіпсували, а він дорого коштує; причиною його звернення із клопотанням до міграційної служби від 12.01.2018 року позивач зазначив укладення шлюбу з громадянкою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з якою він проживає разом, та у якої наявна посвідка на постійне місце проживання; планує отримати дозвіл на імміграцію, та можливо, відмовиться від процедури набуття статусу біженця.

Листом від 07.02.2018 року №5/1-126 «Щодо видачі паспортного документу» позивача повідомлено про відмову у наданні паспортного документу, зважаючи на висновки управління щодо фіктивності відносин позивача з громадянкою Вірменії ОСОБА_6 , які використовуються ним для реалізації власного задуму з метою подальшої легалізації на території України.

05.06.2018 року з позивачем проведено співбесіду, під час якої він, серед іншого, вказав, що: ситуація в регіоні його проживання в Сирії є в цілому нормальною, його контролює армія «Свобода», але іноді літаками нападає армія Асада та РФ (відповідь на запитання щодо ситуації у регіоні проживання позивача наразі); його дядьки, тітки, брат Ахмед, сестра ОСОБА_3 з чоловіком, 50-60 двоюрідних братів та сестер, мати, сестра Рама та брат Амін проживають в Сирії на кордоні з Туречинною, м. Аль-Баб, с.Аяші, та їм допомагає брат Ахмед; його рідні не можуть виїхати на постійне проживання до інших країн, оскільки матір, молодшого брата та сестру Раму нікому отримувати, та вони чекають, коли позивач приїде до Сирії для того, щоб разом з ним проживати або в Сирії на кордоні з Туреччиною або в Туреччині, де є безпечніше; він планує повернутись до Сирії як отримує документ, оскільки його тут утримує лише відсутність документу, щоб була можливість виїхати; на його місто іноді нападають, та там не так безпечно як на кордоні з Туреччиною, та якщо позивач буде проживати в Сирії на кордоні з Туреччиною, то він нічого не боїться, у разі його повернення до Сирії, оскільки там спокійно, працюють лікарні. На запитання працівника міграційного органу щодо того, як позивач планує отримати дозвіл на імміграцію, він повідомив, що піде ще раз до РАГСУ, оскільки з дівчиною, з якою він приходив до міграційного органу, розійшовся, та йому необхідно знайти нову дівчину.

14.08.2018 року, за результатами розгляду особової справи №20130D0305 ОСОБА_1 , ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

При прийнятті вказаного висновку ГУ ДМС України в Одеській області виходило з того, що:

- складна ситуація, що спостерігається на території Сирії в цілому є загально відомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством. Проте, відповідно до норми УВКБ ООН, складна соціально-економічна ситуація, що склалась внаслідок проведення військових дій на території Сирії не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

- з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, ані під час проведення співбесід, ані під час судових засідань заявник не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Крім того, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту;

- під час проведення протоколу співбесіди від 05.06.2018 року від особи були отримані пояснення, що у разі отримання чергової відмови Головного управління у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він розглядає можливість нелегального перетину кордону України з метою потрапляння до Туреччини, звідки планує дістатись Сирії, що розцінюється територіальним підрозділом ДМС як відсутність обґрунтованих побоювань за власне життя у разі повернення на Батьківщину та усвідомлене нехтування українським законодавством;

- під час проведення анкетування та протоколів співбесід заявник надає нечіткі та суперечливі твердження;

- наразі на території Сирії проживають матір, дві сестри та двоє братів заявника (м. Ханшихон, м. Аль-Баб). Ситуація в регіонах проживання родичів особи розцінюється ним як задовільна та зазначене знаходить підтвердження по інформації по країні походження (ІКП), зазначені райони майже повністю звільнені від терористичних угруповань, покращується ситуація в сфері безпеки за допомогою міжнародної спільноти. Права його рідних в Сирії жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них ніколи не виникало, до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень, вони причетні не були;

- місто Ідліб допоки не знаходиться під повною владою держави, місто осаджене силами терористичних угруповань, з якими ведеться ефективна боротьба. Разом з цим, ситуація в м. Ідліб не виключає можливості внутрішнього переміщення. Як вбачається з ІКП, в Сирії спостерігаються тенденції до поступового зниження рівня напруженості та інтенсивності збройного конфлікту. Так, на території країни громадянської належності особи проводяться регулярні та вдалі зачистки. Також, спостерігаються тенденції пошуку дипломатичних рішень вирішення протистояння. З наявної ІКП спостерігається, що на території, які наразі, контролюються загонами курдської самооборони, існує можливість дістатися через територію Туреччини;

- побоювання стосовно можливості примусового рекрутування заявника до лав збройних сил Сирії визнаються безпідставними, так як президентом Сирії Башаром Асадом була оголошена загальна амністія по відношенню до осіб, які порушили норми закону, що регулює порядок проходження строкової військової служби. Згідно з ІКП спостерігається можливість уникнення від проходження строкової військової служби за сплату відповідної грошової компенсації. При цьому, шукач захисту не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії.

Зважаючи на викладене, відповідачем зроблено висновок, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі захисту в Україні, приймаючи до уваги усні твердження заявника, відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігаються елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та порушення ходу процедури надання міжнародного захисту. Особа продовжує користуватись захистом країни громадянської належності.

17.08.2018 року відповідачем прийнято рішення №308-18 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю рішення Державної міграційної служби України №308-18 від 17.08.2018 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.06.2016 року у справі №815/1867/16, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише в частині визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні об`єктивні підстави вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. З посиланням на положення ч.4 ст.78 КАС України суд першої інстанції зазначив, що відсутність підстав для визнання позивача біженцем встановлено судом рішенням у справі №815/1867/16 та не підлягає повторному доказуванню.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що причиною неможливості повернення до Сирії те, що він є військовозобов`язаним та буде рекрутованим до лав армії, суд першої інстанції визнав їх необґрунтованими, зазначивши, що: позивач не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії; в ході проведених протоколів співбесіди позивачем не було вказано та підтверджено наявність у нього поглядів або релігійних переконань, що могли б розглядатися як підстава для звільнення від проходження строкової військової служби; існує офіційне уникнення рекрутування для служби у збройних силах Сирії, та зазначене право, у тому числі, розповсюджується на позивача.

При вирішенні спору суд першої інстанції, також, врахував, що як під час розгляду першого, так і під час розгляду другого його звернення, причинами звернення до міграційної служби позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України. А відтак, за висновками суду першої інстанції, твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Сирії, є безпідставними, оскільки останній звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України.

Згідно висновків суду першої інстанції, факт отримання позивачем паспортного документу громадянина Сирії в 2013 році свідчить про те, що заявник продовжує користуватися захистом країни походження, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має обґрунтованих причин для відмови у користуванні подібним захистом.

Суд першої інстанції погодився з висновком відповідача, що аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ні під час перебування в Сирії, ні перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Приймаючи оскаржуване рішення відповідач надав належну оцінку інформації по країні походження позивача, ситуацію із дотриманнями прав людини та можливість стати жертвою переслідувань через не бажання проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни у Сирії.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В поданій апеляційній скарзі апелянт не спростовує висновків суду першої інстанції щодо:

- неодноразового надання ним суперечливих пояснень причин неможливості повернутися до країни своєї громадянської належності;

- приховування факту отримання нового паспортного документу громадянина Сирії у 2013 року в консульстві Сирії;

- безпідставності його посилань на можливе примусове залучення до лав армії;

- повідомлення ним органу Державної міграційної служби України про бажання легально знаходитись на території України внаслідок використання процедури набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

- не доведення факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається лише на те, що відповідачем, відмовляючи у наданні йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та судом першої інстанції, відмовляючи в задоволенні поданого ним позову, не надано належної правової оцінки посиланням позивача на ситуацію в країні його громадянської належності Сирії, яка є загальновідомою та міститься в Інтернет ресурсах.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання апелянта на інформацію по країні походження позивача, яка, на його думку свідчить про наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідно до листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС №71/ВКЗ/15-500-65252 від 06.09.2018 року, за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження апелянта станом на 19.02.2018, опублікованої за посиланням https://dmsu.gov.ua/assets/files/coi/Syria/4.pdf, більша частина Алеппо знаходиться під контролем Сирійських урядових військ та проурядових сили (Ассад, Росія та Іран), а менша курдів (Загони народної самооборони, Робоча партия Курдистану, Пешмегра та інші).

Зі змісту рекомендацій по питанню міжнародного захисту (редакція V) УВКБ ООН від 03.11.2017 року, вбачається що сирійський уряд повернув контроль над значною частиною країни, зокрема місто Алеппо.

Таким чином, слід враховувати локальний характер конфлікту на території Сирії та можливість внутрішнього переміщення осіб в межах даної країни.

Згідно оновленої інформації з Інфографіки карт від березня 2018 року свідчить про те, що міста Хама, Хомс, Тартус, Дамаск, Алеппо, Пальміра, Латакія знаходяться під контролем урядових сил Сирії і воєнні дії там не ведуться.

Дана інформація і опублікована відомим порталом в мережі Інтернет «Deutsche Welle».

Аналізом мапи бойових дій в Сирії станом на 27.11.2018 року можливо встановити, що більша частина області Дамаску наразі контролюються курдами та державною владою Сирії [джерело: http://syria.liveuamap.com/].

Суд вважає, що у разі повернення до Сирії - міст Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угрупуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у п. 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

При цьому колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою. Колегія суддів критично оцінює побоювання позивача, оскільки як зазначив сам позивач під час співбесіди із співробітником міграційної служби, ні він, ні члени його родини за жодною конвенційною ознакою в Сирії не переслідувались.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги аргументи відповідача, що міграційна служба у жодному випадку не розглядає варіант примусового повернення шукача захисту на територію країни громадянської належності. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості, що органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймались рішення щодо примусового повернення або видворення позивача.

Зважаючи на вищевикладене, а також обставини щодо зміни ситуації в Сирії (поліпшення політичного та соціального становища, відновлення контролю держави над значною територією), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 16.09.2019 року.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко
Суддя: А.Г. Федусик
Суддя: О.А. Шевчук