Справа № 1640/2396/18
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 р.Справа № 1640/2396/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дяк Ю.М.

представника відповідача Левченко Л.О.

представника відповідача Шпак І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 04.04.2019 року по справі № 1640/2396/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства охорони здоров`я України , Державного закладу " Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України" треті особи Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України (надалі по тексту відповідач-1), Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України (надалі по тексту відповідач-2), третя особа: Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, в якій просила суд:

- визнати дії Міністерства охорони здоров`я України протиправними, вчинених за результатами звернень позивача;

- зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України: встановити ІІ групу інвалідності безтерміново з 14.02.2017; здійснити залік пропущеного терміну переогляду МСЕК за період з 01 липня 2013 року по 14 лютого 2017 року та визнати позивача інвалідом у зазначеному періоді;

- стягнути з Міністерства охорони здоров`я України кошти за нанесену матеріальну шкоду в розмірі неотриманої пенсії за період з 01.07.2013 по 14.02.2017, як інваліда другої групи; та з 14.02.2017 по час винесення рішення суду в розмірі недоотриманої пенсії по інвалідності уразі визнання інвалідом 2 групи; моральну шкоду та шкоду завдану здоров`ю в розмірі 2000000,00 грн;

- визнати протиправними дії Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України;

- зобов`язати Центральну Медико-соціальну експертну комісію Міністерства охорони здоров`я України видати нову довідку з акту огляду МСЕК із новим висновком, замість серія АВ №0493488 від 14.02.2017; надіслати відповідні документи до всіх належних організацій для проведення зарахування пільг з житлово-комунальних платежів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Міністерства охорони здоров`я України (вул.Грушевського, 7, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 00012925), Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України (вул. Ю.Коцюбинського, буд.9, м. Київ 4, 01004, ідентифікаційний код 38260065), третя особа: Управління соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (просп. Свободи, 66, м.Кременчук, Полтавська область, 39600, ідентифікаційний код 26218015) про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди повністю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, на недоведеність обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 року в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не було з`ясовано наявності законних підстав та прав представлення відповідачів МОЗ України та ЦМСЕК МОЗ України особами Дяк Ю. та Уральцевою І.Є. на підставі виданих на вказані ім`я довіреностей, неправомірно судом першої інстанції було долучено та враховано як відзив відповідача ЦМСЕК МОЗ України -відзив КП «ПОЦМСЕ», який не є стороною у справі, також судом першої інстанції не було враховано, що позивачем оскаржуються дії МОЗ України про передачу Заяви-Скарги на нижчу ланку та не надання відповіді на вказане звернення безпосередньо МОЗ України. Також позивач зазначила, що на МСЕК вона компетентними органами не направлялась, а тому висновки суду першої інстанції про те, що позивач не скористалася своїм правом огляду МСЕК, оскільки сама з власної ініціативи не з`явилася для огляду МСЕК, є помилковими. Також позивач зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що МОЗ України не має повноважень на проведення медико-соціальної експертизи з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи також є помилковими, оскільки відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Положення про Міністерство охорони здоров`я України» від 25.03.2015 року №267 МОЗ проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вперше була оглянута Кременчуцькою міжрайонною МСЕК №1 18.03.2003 та визнана інвалідом ІІІ групи з дитинства терміном на 1 рік, що підтверджувалось при чергових оглядах в період 2005-2012 років.

З підстав закінчення терміну інвалідності та у відповідності до направлення на МСЕК №105 від 07.06.2012 позивача направлено на МСЕК.

Відповідно до довідки МСЕК № 0059929 ОСОБА_1 . встановлено ІІ групу інвалідності з 01.06.2012 на строк до 01.07.2013 та визначено дату наступного переогляду на червень 2013 року /а.с. 208, т.1/.

14.02.2017 була оглянута Кременчуцькою міжрайонною МСЕК №1 та визнана інвалідом ІІІ групи з дитинства безтерміново, відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 /а.с. 209, т.1/.

Згідно особистої заяви по питанню оскарження рішення Кременчуцької міжрайонної МСЕК № 1, підвищення групи інвалідності та проведення заліку інвалідності з 2013 06.03.2017 була оглянута обласною МСЕК та направлена на консультацію до ДУ "Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України".

Відповідно до відзиву відповідача в період з 27.03.2017 по 05.04.2017 ОСОБА_1 пройшла обстеження в клініці інституту. Згідно консультативного висновку ДУ "Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" від 05.04.2017 №1958 даних для встановлення другої групи інвалідності на момент огляду немає, підстав для заліку терміну інвалідності з 2013 року - немає, т. я. відсутні документи, які підтверджують поважну причину того, що ОСОБА_1 не пройшла обстеження та не з`явилась на МСЕК. Рішення обласної МСЕК підтверджено. Крім того, по оскарженню рішення, відповідно до пункту 24 Положення, ОСОБА_1 19.06.2017 була оглянута у ДЗ "Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ України", яка підтвердила рішення обласної МСЕК.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необгрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимог про визнання дій Міністерства охорони здоров`я України протиправними, вчинених за результатами звернень позивача та щодо зобов`язання Міністерство охорони здоров`я України встановити позивачу ІІ групу інвалідності безтерміново з 14.02.2017, здійснити залік пропущеного терміну переогляду МСЕК за період з 01 липня 2013 року по 14 лютого 2017 року та визнати позивача інвалідом у зазначеному періоді, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №393/96-ВР (надалі - Закон № 393/96-ВР).

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Питання розгляду заяв (клопотань) врегульовано статтею 15 Закону, відповідно до якої органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) /частина 1/.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки /частина 3/.

Частиною 4 статті 15 Закону визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (ст. 7 Закону України "Про звернення громадян").

З матеріалів справи слідує, що позивачем до в.о. Міністра охорони здоров`я України Супрун У. було подано звернення, яке у МОЗ України зареєстровано 13.07.2017 за №Д-12840, в якому позивач просив: встановити їй 2 групу інвалідності безтерміново, визнати її інвалідом за період 01.07.2013 року по 07.02.2017 р., визнати, що строк пропущено з поважної причини.

Відповідно до пп.13 п.4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №267 МОЗ здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МОЗ, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Згідно письмових пояснень МОЗ України, оскільки Міністерство охорони здоров`я України, як центральний орган виконавчої влади, не має повноважень щодо безпосереднього проведення медико-соціальної експертизи, то звернення позивача від 13.07.2017 року листом МОЗ України від 15.08.2017 року №03.4-07-Д-12840/12513-зв було направлено до Департаменту охорони здоров`я України Полтавської обласної державної адміністрації.

Про результати розгляду звернення позивача від 13.07.2017 року листом Департаменту охорони здоров`я України Полтавської обласної державної адміністрації від 15.09.2017 року №М0119/1900/6503/26 поінформовано позивача та листом Департаменту охорони здоров`я України Полтавської обласної державної адміністрації від 15.09.2017 №М0119/1900/6503/26/1 було поінформовано МОЗ України.

Відповідь Департаменту охорони здоров`я України Полтавської обласної державної адміністрації від 15.09.2017 року №М0119/1900/6503/26 позивачем не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що питання, порушені у зверненні від 13.07.2017 року, не входили до повноважень МОЗ України, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. N 267, Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері створення, виробництва, контролю якості та реалізації лікарських засобів, медичних імунобіологічних препаратів і медичних виробів, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, а також забезпечує формування державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що МОЗ відповідно до покладених на нього завдань у сфері охорони здоров`я проводить медико-соціальну експертизу з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності особи.

В силу положень статті 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317.

Згідно положень пункту четвертого Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Центр (бюро) очолює головний лікар, який призначається Міністром охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, керівником управління охорони здоров`я обласної (міської) держадміністрації.

Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні міські); міські, міжрайонні, районні.

МОЗ утворює Центральну медико-соціальну експертну комісію МОЗ, яку очолює головний лікар.

Пунктом 10 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що комісія складається з представників МОЗ, Мінсоцполітики, Міноборони, закладів охорони здоров`я МВС, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери. До складу комісії входить не менше трьох лікарів за спеціальностями, перелік яких затверджується МОЗ з урахуванням профілю комісії, а також спеціаліст з реабілітації, лікар-психолог або психолог.

Пунктом 13 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ проводить перевірку обґрунтованості рішень, прийнятих обласними, Київською та Севастопольською центральними міськими комісіями, і в разі необхідності скасовує їх; повторно оглядає осіб, які оскаржили рішення обласних, Київської та Севастопольської центральних міських комісій, перевіряє якість розроблених ними індивідуальних програм реабілітації, здійснює контроль за повнотою і якістю виконання програми; проводить у складних випадках огляд хворих та осіб з інвалідністю за направленнями обласних, Київського та Севастопольського міських центрів (бюро) медико-соціальної експертизи; направляє в особливо складних випадках осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця).

Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначається Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою КМУ від 03.12.2009 р. № 1317.

Пунктом 3 вказаного Положення визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

З аналізу наведених приписів законодавства слідує, що Міністерство охорони здоров`я України, як центральний орган виконавчої влади у сфері охорони здоров`я проводить медико-соціальну експертизу через утворену Центральну медико-соціальну експертну комісію МОЗ, яку очолює головний лікар та медико-соціальні експертні комісії з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я та повноважень щодо безпосереднього проведення медико-соціальної експертизи не має.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що у зверненні позивача до Міністерства охорони здоров`я України від 13.07.2017 року містяться вимоги про встановлення позивачу 2 групи інвалідності безтерміново, визнання її інвалідом за період 01.07.2013 року по 07.02.2017 р., визнання, що строк пропущено з поважної причини.

Вказане звернення не містить вимог про скасування або перегляду конкретного рішення або дій підлеглих Міністерству охорони здоров`я України органів або установ.

Враховуючи, що повноважень щодо безпосереднього проведення медико-соціальної експертизи МОЗ України не має та те, що в зверненні позивача зазначено, що переогляд вона проходила 06.03.2017 року в Полтавській обласній МСЕК, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що звернення позивача обгрунтовано було направлено МОЗ України за належністю Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, що відповідає ст. 7 Закону України "Про звернення громадян".

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зобов`язання Міністерство охорони здоров`я України встановити позивачу ІІ групу інвалідності безтерміново з 14.02.2017, здійснити залік пропущеного терміну переогляду МСЕК за період з 01 липня 2013 року по 14 лютого 2017 року та визнати позивача інвалідом у зазначеному періоді.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що нею оскаржуються дії МОЗ України про передачу заяви-скарги на нижчу ланку та не надання відповіді на вказане звернення безпосередньо МОЗ України, оскільки заява від 13.07.2017 року повинна бути розглянута МОЗ як скарга, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Отже, зі змісту вказаних норм встановлено, що у розумінні Закону України «Про звернення громадян» скарга є вимогою про визнання незаконним або скасування певних дій або рішень відповідних органів, установ, організацій, проте, заява позивача таких вимог не містить, а лише обмежується проханням щодо про встановлення позивачу 2 групи інвалідності безтерміново, визнання її інвалідом за період 01.07.2013 року по 07.02.2017 р., визнання, що строк пропущено з поважної причини.

Отже, звернення позивача до МОЗ України від 13.07.2017 року не є скаргою на дії та рішення підлеглих МОЗ органів в розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним направлення МОЗ вказаного звернення для розгляду за належністю.

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції під час розгляду вимог щодо визнання протиправними дій Міністерства охорони здоров`я України вчинених за результатами розгляду звернення позивача від 13.07.2017 року пункту 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ.

МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи.

Оскільки у зверненні від 13.07.2017 року позивачем не ставилося питання про скасування рішення обласної МСЕК, а вимоги були лише щодо встановлення інвалідності, то посилання позивача на вищенаведений пункт Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317 колегія суддів вважає необгрунтованими.

Зважаючи, що судом не встановлено підстав для задоволення вищевикладених вимог, то вимоги про стягнення з Міністерства охорони здоров`я України коштів за нанесену матеріальну шкоду в розмірі неотриманої пенсії за період з 01.07.2013 по 14.02.2017, як інваліда другої групи та з 14.02.2017 по час винесення рішення суду в розмірі недоотриманої пенсії по інвалідності уразі визнання інвалідом 2 групи, а також моральної шкоди та шкоди завданої здоров`ю в розмірі 2000000,00 грн задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України, зобов`язання Центральну Медико-соціальну експертну комісію Міністерства охорони здоров`я України видати нову довідку з акту огляду МСЕК із новим висновком, замість серія АВ №0493488 від 14.02.2017 та надіслати відповідні документи до всіх належних організацій для проведення зарахування пільг з житлово-комунальних платежів, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 24.05.2017 року позивач звернулася до Центральної МСЕК зі скаргою, яка була зареєстрована 29.05.2017 року, та в якій просила встановити їй 2 групу інвалідності безтерміново, визнати її інвалідом з дитинства за період 01.07.2013 р. по 07.02.2017 р., визнати, що строк пропущено з поважної причини, посилаючись на те, що 14.02.2017 року позивач проходила медико-соціальну експертну комісію в Кременчуцькій міжрайонній Медико-соціальній експертній комісії №1 м. Кременчук. За результатами огляду позивачу було встановлено 3 групу інвалідності безстроково. По скарзі проходила переогляд в Полтавській обласній МСЕК 06.03.2017 року та була направлена на дообстеження до Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України м. Дніпро, де перебувала в період з 27.03.2017 року по 05.04.2017 року, де був підтверджений основний діагноз, тому посилаючись на вище викладене просила встановити їй 2 групу інвалідності безтерміново.

19.06.2017 року позивач пройшла огляд Центральною МСЕК за наслідками якого був складений акт №217 від 19.06.2017 року та прийнято рішення, викладене в акті про те, що враховуючи ступінь функціональних порушень з боку ендокринної системи, обмеження до трудової діяльності 1 ст., до самообслуговування 1 ст., до пересування 1 ст. та незворотні морфологічні зміни підтверджена 3 гр. інвалідності з дитинства безстроково.

Як встановлено з матеріалів справи, Центральна МСЕК не повідомляла позивача про наслідки розгляду її звернення від 24.05.2017 року та прийняте рішення викладене у акті №217 від 19.06.2017 року.

На вказане вище звернення позивача Полтавським обласним центром медико-соціальної експертизи листом від 07.07.2017 року повідомлено позивача, що згідно листа Центральної МСЕК від 26.06.2017 року комісія не знайшла підстав для зміни рішення обласної МСЕК про встановлення 3 групи інвалідності з дитинства безтерміново ( т.1 а.с.238).

Відповідно до ч.4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Колегія суддів перевіривши дії Центральної МСЕК з розгляду звернення позивача від 24.05.2017 року на відповідність критеріям визначеним ч.2 ст. 2 КАС України дійшла висновку, що розглядаючи звернення позивача від 24.05.2017 року Центральна МСЕК діяла всуперч приписам ч.4 ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", оскільки безпосередньо Центральною МСЕК відповідь позивачу надана не була, а направлена Полтавським обласним центром медико-соціальної експертизи вищенаведена відповідь на звернення позивача до Центральної МСЕК, та рішення Центральної МСЕК, викладене в акті № 217 від 19.06.2017 р., не містять мотивів з посиланням на відповідні докази та норми закону, за яких Центральна МСЕК дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення позивачу 2 групи інвалідності, визнання інвалідом за період з 01.07.2013 р. по 07.02.2017 р., а також те, що строк пропущено з не поважної причини.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що розглядаючи скаргу та приймаючи рішення за результатами розгляду скарги позивача від 24.05.2017 року (зареєстрованої 29.05.2017 року) Центральна МСЕК діяла незаконно та необгрунтовано, а тому колегія суддів приходить до висновку про визнання протиправними дій Центральної МСЕК щодо розгляду скарги позивача від 24.05.2017 року (зареєстрованої 29.05.2017 року) та зобов`язання Центральну МСЕК повторно розглянути скаргу від 24.05.2017 року (зареєстрованої 29.05.2017 року) та надати обгрунтовану відповідь.

Вимоги позивача щодо зобов`язання Центральну МСЕК видати позивачу нову довідку з акту огляду МСЕК із новим висновком, замість серія АВ № 0493488 від 14.02.2017 та надіслати відповідні документи до всіх належних організацій для проведення зарахування пільг з житлово-комунальних платежів, колегія суддів вважає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки звернення позивача від 24.05.2017 року не було розглянуто належним чином, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача вищенаведеного обов`язку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі щодо невідповідності вимогам закону довіреності виданої МОЗ України на ім`я Дяк Ю.М. від 03.05.2018 року та довіреності виданої ДЗ «Центральна МСЕК МОЗ України» на ім`я Уральцевої І.Є. від 18.01.2019 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані довіреності містять підпис та печатку особи, яка їх видала ( а.с.55а, 140 т.2).

Щодо посилань позивача в апеляційній скарзі на те, що довіреності видані на ім`я Дяк Ю.М. та Уральцевої І.Є. не посвідчені нотаріально, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3. ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами, проте приписами вказаного Кодексу не передбачено нотаріального посвідчення довіреностей виданих від імені юридичної особи.

Доводи позивача, що судом першої інстанції не було розглянуто питання нанесення шкоди здоров`ю позивача відповідачем МОЗ України шляхом недоотримання позивачем життєво необхідних ліків колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки позивачем не заявлено вимог про оскарження дій, рішень або бездіяльності відповідача щодо відмови в наданні їй ліків. Також, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснила, що не зверталася до відповідача з надання вказаних ліків та відмов з цього питання не отримувала, доказів, що вона зверталася до відповідача з вказаним проханням, а їй було у цьому відмовлено також не надала.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірними дій Центральної МСЕК та зобов`язання вчинити певні дії підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 року по справі № 1640/2396/18 скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного закладу "Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України" про визнання протиправними дій Державного закладу "Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України" та зобов`язання вчинити певні дії та прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державного закладу "Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України" задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державного закладу "Центральної Медико-соціальної експертної комісії Міністерства охорони здоров`я України" щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 29.05.2017 року.

Зобов`язати Державний заклад "Центральну Медико-соціальну експертну комісію Міністерства охорони здоров`я України" повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 29.05.2017 року та надати обгрунтовану відповідь з урахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 11.09.2019 року