Справа № 160/6542/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2019 року Справа № 160/6542/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
12.07.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , з врахуванням всього стажу роботи, зазначеного у трудовій книжці, періоду навчання згідно диплому, заробітної плати для обчислення пенсії, з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з дати звернення - 23.11.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 23.11.2018 року представник позивача особисто звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. Листом № 2587/02-07/24 від 04.12.2018 року позивача повідомлено про повернення без розгляду заяви, та фактичну відмову у призначенні пенсій за віком, оскільки в документах є розбіжності. Позивач вважає таку відмову у призначенні пенсії за віком протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення.
12.08.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 16.09.2019 року (а.с. 2).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
29.08.2019 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що при зверненні до пенсійного фонду у своїй заяві про призначення пенсії позивач значаться як ОСОБА_1 , однак до заяви додано копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон та картки платника податків про присвоєння реєстраційного номеру на ім`я ОСОБА_2 (без зазначення по батькові). На підставі виявлених розбіжностей, Кам`янським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області пакет документів для призначення пенсії повернуто без розгляду. Крім того, звертала увагу суду, що в порушення приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» уповноваженим представником позивача при зверненні до відповідача з питанням призначення пенсії за віком позивачу, як громадянці України, яка оформила виїзд на постійне місце проживання до держави Ізраїль, не було подано жодного документа, який би засвідчив факт проживання ОСОБА_1 на території України. Також представник відповідача посилалась на те, що заяви подано не за місцем проживання (реєстрації), вказаному у заяві, що свідчить про недотримання порядку звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеним законодавством. Таким чином, обставин призначати та виплачувати пенсію позивачу на інших умовах ніж ті, які передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», немає законних підстав, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у серпні 2003 року покинула територію України та переїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.
23.11.2018 року позивач через свого представника звернулась до Кам`янського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
До заяви були додані копія закордонного паспорта громадянина України, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копія диплому, трудової книжки.
Листом Кам`янського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 04.12.2018 року №2587/02-07/24 на заяву представника позивача надано відповідь про повернення без розгляду заяви, оскільки в документах є розбіжності.
Отже, спір між сторонами виник з підстав фактичної відмови пенсійних органів України у призначенні позивачу пенсії за віком, як особі, яка проживає за кордоном.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Згідно із приписами статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Вищевказані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.
Так, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV.
Пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» «Припинення та поновлення виплати пенсії» даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» «Виплата пенсії у разі виїзду за кордон» цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.
Мотивувальна частина рішення Конституційного Суду також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.
Отже, правовідносини, що виникли у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у даній адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач у серпні 2003 року виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, пенсія на території України їй не призначалась та не виплачувалась.
В даному випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.
Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.9. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22. Порядку).
Відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Як свідчать матеріали справи, позивач у Кам`янському відділі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на обліку, як одержувач пенсії, не перебувала і не перебуває.
Документи, передбачені п. 2.22 Порядку № 22-1, щодо підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України в м. Кам`янське позивач до управління не надавала.
Відповідно до заяви про призначення пенсії, останнє місце реєстрації позивача на Україні - м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.
При цьому, за даними довіреності, виданої на ОСОБА_3 в місті Тель- Авів Держави Ізраїль , ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , і на території України не має місця реєстрації.
З огляду на вищевказане, оскільки ОСОБА_1 на даний час не мешкає на території України - вона не може звертатися до будь-якого органу Пенсійного фонду України, адже у Постанові Пенсійного фонду України «Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій» від 14 грудня 2015 року № 25-1 чітко зазначено, що із заявами про призначення пенсії незалежно від території обслуговування таких органів можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в перелічених адміністративно-територіальних одиницях держави України.
Отже, відповідач, як орган державної влади, що повинен діяти виключно в межах наданих законом повноважень та у спосіб, передбачений законом, не є особою, яка по відношенню до позивача має обов`язок щодо призначення пенсії.
Разом з тим, зважаючи на останнє місце проживання (реєстрації) позивача, яке зазначено в її заяві від 23.11.2018 року про призначення/перерахунок пенсії, та приписи Порядку № 22-1, таке звернення має бути здійснено за місцем проживання (реєстрації) заявника - м. Кривий Ріг Дніпропетровської області.
Таким чином, враховуючи, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, крім того, звернення до пенсійного органу здійснено не за місцем проживання (реєстрації) заявника, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Так, позивачем не були надані суду достатні докази, на підтвердження безпідставної, всупереч чинному законодавству відмови у призначенні пенсії за віком, як особі, яка проживає за кордоном.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ходу судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач діяв відповідно до Конституції України та чинного законодавства України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець