Справа № 826/4297/17
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4297/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі відповідач-1, ДКСУ) та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі відповідач-2, ГУ ДКСУ в м. Києві),в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Держави в особі відповідачів щодо тривалого невиконання рішень судів;

- стягнути з відповідача-2 належні позивачу за рішенням судів кошти у загальній сумі 115985,11 грн. та моральну шкоду в сумі 330 557,00 грн.;

- зобов`язати відповідача-1 здійснити нарахування відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, сум інфляції і сум компенсації за втрату позивачем частини доходів у зв`язку із порушенням строку перерахування коштів за рішеннями суду;

- звернути рішення до негайного виконання;

- зобов`язати відповідача-1 в місячний строк, з дня набрання законної сили рішенням суду у даній справі, надати суду звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Держави, в особі Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо тривалого невиконання рішень судів.

Стягнуто з Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 12 000,00 грн.

Зобов`язано Державну казначейську службу України здійснити на користь ОСОБА_1 нарахування і виплату індексу інфляції та компенсації в розмірі трьох відсотків річних за період невиплати позивачу суми грошових коштів на виконання судових рішень, які набрали законної сили, а саме: постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2011 року у справі №2а-164/11, постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012, постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року у справі №2а-35/12 та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, в якій її представник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта неправильне вирішення справи полягає у тому, що судом першої інстанції не враховано того факту, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством, зокрема, за черговістю надходження таких рішень щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. Таким чином апелянт вважає, що Казначейство не допускало порушень прав та законних інтересів позивача, зокрема, наведене підтверджується листами, які скеровувалися до Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040.

Також апелянт вважає, що з Казначейства може стягуватися виключно компенсація, передбачена Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, а саме: за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів. При цьому, законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв`язку із порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду.

Також апелянт вважає за неможливе нарахування індексу інфляції на рішення зобов`язального характеру за відсутності конкретної суми, вираженої у грошових одиницях та відсутності повноважень у Казначейства на нарахування інфляційних втрат за рішенням суду.

Окрім того, апелянт вказує на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки не допускається стягнення з останнього моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Відповідачем 2 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримав позицію відповідача 1.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є надуманими та спрямованими на невиконання судових рішень, що триває вже понад 10 років. Зазначає також, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, позивачу присуджено виплату грошових коштів, а саме:

- постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2011 року у справі №2-а-164/11 зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік, виходячи з вимог статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з врахуванням проведених виплат;

- постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року №2-а-2610/484/2012 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 01 січня 2008 року по 31 липня 2010 року з розміру грошового забезпечення, визначеного в довідці про грошове забезпечення, виданої 12 липня 2011 року Київським міським військовим комісаріатом та виплатити різницю в пенсійному забезпеченні з врахуванням виплачених сум;

- постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12 зобов`язано управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат провести перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення за шкоду завдану здоров`ю ОСОБА_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати;

- постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року у справі №752/4355/15а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 4 мінімальних заробітних плат, із визначенням їх розміру на момент стягнення;

- постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року №2-а-35/12 зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві здійснити з 01 червня 2011 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з урахуванням премії у розмірі 40 % місячного грошового забезпечення.

Вказані судові рішення були направлені до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві для виконання.

Суд першої інстанції встановив, що ГУ ДКСУ виконало вищезазначені судові рішення. Так, відповідачем-2 надано до матеріалів справи докази виплати ОСОБА_1 грошових коштів на виконання судових рішень, а саме:

- на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2011 року у справі №2-а-164/11 виплачено 3628,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1 від 06 липня 2017 року;

- на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012 виплачено 58 375,25 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №2 від 01 червня 2017 року;

- на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12 виплачено 4 202,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №1767 від 06 липня 2017 року;

- на виконання постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2015 року у справі №752/4355/15а, виплачено 4872,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №78881 від 19 липня 2018 року;

- на виконання постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року №2-а-35/12 виплачено 12 010,84 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3 від 01 червня 2017 року.

Таким чином, ОСОБА_1 на виконання вищезазначених судових рішень виплачено грошові кошти на загальну суму 83 088,09 грн.

В той же час, вважаючи тривалу бездіяльність Казначейства щодо невиплати коштів за судовими рішеннями, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що реалізація особою права, що пов`язане із отриманням бюджетних коштів не може ставитися в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань, а відтак право позивача має бути відновлено шляхом виплати йому моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн., компенсації за порушення строків виконання судових рішень та нарахування інфляційних витрат у зв`язку із невиконанням грошових зобов`язань за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Положеннями ч.1 статті 2 та ч.1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за такими судовими рішеннями врегульований постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» від 03 вересня 2014 року №440.

Згідно п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 № 845 (далі Порядок № 845) під «безспірним списанням» розуміються операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до абз.1 п.25 Порядку № 845, безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Пунктом 33 вказаного Порядку передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку.

Процедура безспірного списання коштів з державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів визначена пунктами 47-52 Порядку.

Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством України відповідно до пункту 47 Порядку №845 на підставі поданих органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Тобто, безспірне списання коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів здійснюється у разі неможливості здійснити таке списання відповідно до пункту 24 Порядку №845.

Відповідно до п.48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Пунктом 49 Порядку №845 також закріплено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Судом першої інстанції встановлено, що Головне управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві передало ГУ ДКС України у м. Києві пакет документів, згідно акта №1 приймання-передавання за 4-ий квартал 2012 року, а саме: постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2011 року у справі №2а-164/11 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 3 538 грн.; постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 58 375,25 грн.; постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року у справі №2а-35/12 про стягнення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 12 010,84 грн.; постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12 про стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 4 202 грн. для виконання.

Суд встановив, що ГУ ДКС України у м. Києві вказані судові рішення прийнято на облік для виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою». В подальшому інформацію щодо акта №1 приймання-передавання з 4-ий квартал 2014 року було внесено відповідачем до прикладної програми забезпечення «Про формування інформації про виконання судових рішень» (витяг з якої наявної у матеріалах справи).

Відповідно до ч.4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно ч.1 статті 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким органом, згідно з Указом Президента України від 29 листопада 2011 року №1078/2011 є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Підпунктом 5 п. 4 та пп. 3 п. 5 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011 визначено, що Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Казначейство України з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства України.

Отже, обов`язок саме Державної казначейської служби України та її територіальних органів виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання на підставі рішення суду визначений положеннями законодавства України.

З урахуванням вищевикладеного, а також беручи до уваги те, що позивач надав всі необхідні документи для виконання судових рішень до ГУ ДКС України у м. Києві від органу державної виконавчої служби судових рішень у справах про стягнення з державних органів коштів на користь позивача, проте стягнення за судовими рішеннями було вчинено лише зі спливом більше 10 років, що свідчить про порушення відповідачами граничних строків виконання судових рішень, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про допущення відповідачами протиправної бездіяльності при виконанні цих рішень судів щодо стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції також вірно відхилив посилання відповідача на те, що абз.2 пп. 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, передбачене безспірне списання коштів державного бюджету за черговістю надходження таких рішень та в межах бюджетних асигнувань, оскільки положеннями ч. 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та абз.2 п.48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.

Також суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У зв`язку з цим посилання на те, що на виконанні в органі Казначейства перебуває судових рішень на значно більшу суму, ніж було виділено законами України про Державний бюджет України на 2015 та 2016 роки також вірно відхилені судом першої інстанції як необґрунтовані.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта стосовно відсутності в діях Казначейства протиправної бездіяльності.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо тривалого невиконання судових рішень.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача-2 належні позивачу за рішенням судів кошти у загальній сумі 115 985,11 грн. та моральну шкоду в сумі 330 557,00 грн.

Як було зазначено вище, на виконання постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2011 року у справі №2а-164/11, постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012, постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року у справі №2а-35/12 та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12 ОСОБА_1 виплачено грошові кошти на загальну суму 83 088,09 грн.

Натомість, позивач не надав суду доказів того, що розрахунок суми, яка підлягає виплаті на підставі вказаних судових рішень здійснений помилково та мала бути нарахована сума 115 985,11 грн.

З розрахунку, наданого ОСОБА_1 до матеріалів справи слідує, що сума 115 985,11 грн. є сумою моральної шкоди, яка, на думку позивача, була завдана йому бездіяльністю відповідачів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача-2 суми коштів у сумі 115 985,11 грн., оскільки вищезазначені судові рішення були виконані відповідачем.

Стосовно стягнення з відповідача-2 моральної шкоди в сумі 330 557,00 грн.

За загальним правилом, визначеним у ч.1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач надав до матеріалів справи розрахунок моральної шкоди за несвоєчасне виконання судових рішень, згідно якого ОСОБА_1 оцінив завдану моральну шкоду у сумі 115 985,00 грн. Крім того, позивач помножив дану суму на коефіцієнт соціального статусу (1.5) та сумарний стресовий коефіцієнт (1.9), в результаті чого загальна сума моральної шкоди, визначена позивачем, становить 330 557,00 грн.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує суть позовних вимог, характер діянь відповідачів, внаслідок яких позивачеві була заподіяна моральна шкода, наслідки цих діянь, моральні страждання позивача.

Як встановлено судом, відповідачами допущена бездіяльність щодо виконання судових рішень у законодавчо визначені строки. Як пояснив позивач, тривале невиконання судових рішень спричинило нервове потрясіння, стрес, який спричинив негативні наслідки для психофізіологічного та психоемоційного стану, завдало шкоди діловій репутації позивача, порушило життєві плани та соціальну взаємодію, моральні страждання.

Враховуючи суть позовних вимог, характер діянь відповідачів, внаслідок яких позивачеві була заподіяна моральна шкода, наслідки цих діянь, моральні страждання позивача суд першої інстанції дійшов висновку, що моральна шкода, заподіяна неправомірними діями відповідачів щодо затримки виплати позивачу сум грошових коштів на виконання судових рішень має бути відшкодована відповідачами у розмірі 12000 грн. При цьому, суд зазначає, що розрахунок суми моральної шкоди, наведений позивачем є орієнтовним та не має для суду наперед встановленої сили, а тому розмір моральної шкоди визначено судом виходячи із встановлених обставин справи.

Колегія суддів погоджується із вищевказаними висновкам суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача-1 здійснити нарахування відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, сум інфляції і сум компенсації за втрату позивачем частини доходів у зв`язку із порушенням строку перерахування коштів за рішеннями суду, суд першої інстанції виходив з такого.

Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Аналогічно в пункті 50 Порядку №845 встановлено, що за порушення встановленого законом строку перерахування коштів компенсація нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

У рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З наведених вище положень та п. 33 і 47 Порядку №845, норм ч.1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вбачається, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, якими є постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2011 року у справі №2а-164/11, постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012, постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року у справі №2а-35/12 та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме Державна казначейська служба України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зобов`язання Державної казначейської служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних за період невиплати позивачу суми грошових коштів на виконання судових рішень.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, з урахуванням наведених норм, наявні підстави для стягнення з відповідача-1 на користь позивача грошового зобов`язання в зв`язку з невчасним виконанням рішення суду індексу інфляції за період невиплати грошових коштів на виконання судових рішень.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палата Верховного Суду України від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на неможливість нарахування індексу інфляції на рішення зобов`язального характеру за відсутності конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, а відтак вважає висновок суду першої інстанції стосовно того, що рішення суду мають характер грошового зобов`язання та відповідно кореспондують обов`язку щодо сплати індексу інфляції за час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, є помилковим та не відповідає нормам Закону.

Натомість колегія суддів не приймає вищевказані твердження апелянта до уваги, позаяк чіткі грошові суми, які мають бути сплачені позивачу визначені у документах, які були підготовлені та направлені до виконання Управлінням праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, разом із Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві та Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та зазначені в акті №1 приймання-передавання за 4-ий квартал 2012 року, а саме: на виконання постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2011 року у справі №2а-164/11 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 3 538 грн.; постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2012 року у справі №2610/1687/2012 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 58 375,25 грн.; постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2012 року у справі №2а-35/12 про стягнення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 12 010,84 грн.; постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року у справі №2а-290/12 про стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 4 202 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що за наявності чітко визначених сум, які підлягають стягненню, які визначені уповноваженими органами на підставі відповідних судових рішень, зобов`язання за останніми слід вважати грошовими, а відтак вказані суми мають бути виплачені з урахуванням індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, оскільки в даному випадку прострочення виплати грошового зобов`язання сталося у зв`язку із протиправною бездіяльністю Казначейства, як Центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування індексу інфляції за порушення строків виконання судових рішень має здійснюватися саме Казначейством.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 16 вересня 2019 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку