Справа № 806/390/17
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/390/17

Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

10 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Смілянця Е. С. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про стягнення 90932,10 грн,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про стягнення 90932,10 грн.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 року позов задоволено, а саме:

Стягнуто з Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 (інд.н. НОМЕР_1 ) недонараховану та невиплачену при звільненні винагороду за вислугу років у сумі 7042 грн. 02 коп. (сім тисяч сорок дві гривні дві копійки) та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.12.2015 року до 05.04.2017 року у розмірі 86738 грн. 20 коп. (вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять вісім гривень двадцять копійок).

Стягнуто з Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_2 450 грн 64 коп. (чотириста п`ятдесят гривень шістдесят чотири копійки) витрат, пов`язаних із прибуттям до суду.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Зокрема, апелянт зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 року №1013, на яку посилається позивач, затверджено Порядок виплати винагороди за вислугу років посадовим особам органів державної податкової служби, які мають спеціальні звання. В той же час, задовольняючи позовні вимоги про стягнення винагороди за вислугу років, судом першої інстанції не враховано, що з моменту вступу в законну силу Закону України від 04.07.2013 року №404 "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" таке поняття, як посадові особи органів державної податкової служби не передбачено. Порядком затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 року №1013 передбачено виплату винагороди за вислугу років посадовим особам органів державної податкової служби, які мають спеціальні звання, порядок та умови призначення яких визначались Законом України "Про державну податкову службу в Україні". Однак, в період виникнення спірних правовідносин, вказаний закон втратив чинність.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції - в частині скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 02.09.1998 по 04.12.2015 року працював на різних посадах в Овруцькій ДПІ, що підтверджується копією трудової книжки.

У період проходження служби позивачу присвоювалися спеціальні звання.

Зокрема, наказом Міністерства доходів і зборів України від 31.12.2013 року №4065-0 йому присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи 1 рангу.

Наказом ДФС України від 04.12.2016 року №3843-0 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Народицького відділення Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області у зв`язку з переходом на виборну посаду, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Позивач, зазначає що при звільненні йому не виплачено недонараховану відповідачем у період служби винагороду за вислугу років, тому він звернувся до суду за захистом порушених прав.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітною платою - є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 2 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" до структури заробітної плати відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Таким чином, розрахунок з працівником при звільненні означає виплату йому не тільки основної заробітної плати, а й інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Так, виплата винагороди за вислугу років працівникам податкової інспекції була врегульована Порядком виплати винагороди за вислугу років посадовим особам органів державної податкової служби, які мають спеціальні звання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 року №1013 (далі - Порядок №1013), що був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 Порядку №1013 до стажу роботи, що дає право на одержання винагороди за вислугу років, включається час роботи органах державної податкової служби.

Згідно з п. 2 Порядку №1013 винагорода за вислугу років виплачується посадовим особам органів державної податкової служби у таких розмірах: від 1 до 2 років - 5%, від 2 до 5 років - 10%, від 5 до 10 років - 20%, від 10 до 15 років - 25%, від 15 до 20 років - 30%, від 20 до 25 років - 35%, від 25 і більше років - 40%.

Частинами 1-3 п. 3 Порядку №1013 передбачено, що розмір винагороди визначається залежно від стажу роботи і обчислюється виходячи з посадового окладу та надбавки за спеціальне звання. Нарахування та виплата винагороди за вислугу років провадяться щомісяця за фактично відпрацьований час у межах встановленого фонду оплати праці. Посадовим особам, у яких протягом календарного місяця виникло право на підвищення розміру винагороди за вислугу років, розмір винагороди змінюється з початку наступного місяця.

Згідно з п. 4 Порядку №1013 документом для визначення стажу роботи є трудова книжка та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи. Стаж роботи для виплати винагороди за вислугу років визначається комісією органу державної податкової служби питань встановлення стажу, необхідного для нарахування винагороди за вислугу років. Рішення комісії про встановлення стажу роботи або зміну його розміру оформляється протоколом і передається керівникові відповідного органу державної податкової служби для видання наказу про виплату винагороди за вислугу років.

З вищенаведеного вбачається, що на час виникнення спірних правовідносин, Порядок №1013 встановлював виплату працівникам податкової служби винагороди за вислугу років в залежності від стажу роботи.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 31.12.2013 року №4065-0 позивачу присвоєно спеціальне звання - радник податкової та митної справи 1 рангу.

Отже, з 01.01.2014 року позивач мав право на виплату винагороди за вислугу років в розмірі 30% відповідно до Порядку №1013, який є спеціальним нормативним актом щодо виплати працівникам податкової служби, які мають спеціальне звання винагороди за вислугу років. Однак, позивачу починаючи з 01.01.2014 року виплачувалася надбавка за вислугу років у розмірі 25%.

Таким чином, продовження виплати надбавки позивачу за вислугу років відповідно до статті 33 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII "Про державну службу" у розмірі 25%, є порушенням права позивача на отримання більш високого відсотка доплати до заробітної плати.

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо задоволення позовної вимоги про стягнення недонарахованої та невиплаченої винагороди при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 7042,02 грн.

Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 05.12.2015 по 05.04.2017 року у розмірі 86738 грн 64 коп, колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Заходи встановленні нормою статті 117 КЗпП застосовуються, як різновид матеріальної відповідальності в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум саме звільненому працівникові. Дана норма покладає таку відповідальність на власника або уповноваженого ним органу при невиплаті належних сум працівникові при звільненні.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 02.09.1998 по 04.12.2015 року працював на різних посадах в Овруцькій ДПІ.

07.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.12.2015 по 05.04.2017 року.

Таким чином, оскільки на час звільнення позивача з роботи спір був відсутній, правила ст. 117 КЗпП на дані правовідносини не розповсюджуються.

Проаналізувавши сукупність зазначених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що необхідно частково скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в цій частині нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Овруцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 05.12.2015 року до 05.04.2017 року у розмірі 86738 грн. 20 коп. (вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять вісім гривень двадцять копійок).

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Смілянець Е. С. Сапальова Т.В.