Справа № 347/2029/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7278/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Святецького В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області (головуючий суддя Кирилюк М.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Косів о 15 год. 05 хв. 29 травня 2019 року у справі №347/2029/17 за позовом ОСОБА_1 до Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення,

В С Т А Н О В И В:

26.10.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , просив визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області №16 від 27.03.2007 про надання дозволу на відкриття окремого погосподарського номеру ОСОБА_2 в будинку бувшої контори колгоспу « АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ані Річківською сільською радою, ані третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача не надано жодного доказу в підтвердження факту належності йому права власності чи належного права користування будинком бувшої контори, колгоспу « 40-річчя Жовтня» на уч.Село ІІ, де сільською радою прийнято рішення про відкриття погосподарського номера. Судом першої інстанції також враховано, що не надано жодного доказу в підтвердження, що вказана будівля є придатною для використання як житлове приміщення, введена в експлуатацію. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відсутні також і відомості, що вказана будівля перебувала на балансі Річківської сільської ради. Суд першої інстанції зазначив, що оскаржуване рішення відповідачем прийнято без підтвердження права власності останнього на вказане приміщення та без відомостей про віднесення цього приміщення до житлового, таке не може бути законним, оскільки суперечить наведеному законодавству та спростовується дослідженими в судовому засідання доказами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Річківська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що про наявність оскаржуваного рішення №16 від 27.03.2007 позивач знав ще 27.03.2007, оскільки був присутнім на засіданні при ухваленні такого. Скаржник вказує, що в матеріалах справи відсутні докази поважності причин пропуску строків звернення до суду. Скаржник вважає, що рішення загальних зборів АТЗТ «Перлина Гуцульщини» від 31.08.1997 та договір від 04.09.1997 є незаконними, оскільки санпропускник на час їх ухвалення вже було передано ОСОБА_2 Скаржник зазначає, що ОСОБА_2 за рахунок паїв, які придбав у інших пайовиків АТЗТ «Перлина Гуцульщини» набув у власність спірний санпропускник у законний на той час спосіб.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Третя особа в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що у 1970 році ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу ім.40-річчя Жовтня.

В період з 1970 по 1979 ОСОБА_1 працював на посаді головного зоотехніка, а в березні 1979 році обраний головою колгоспу ім.40-річчя Жовтня.

У 1975 році в колгоспі проведена перебудова, а саме в с.Річка Косівського району Івано-Франківської області із кормокухні споруджений двохповерховий побутовий блок. В 1985 році в цьому ж селі на території ферми колгоспу збудована двохповерхова будівля - санпропускник, який перебував на балансі колгоспу ім.40-річчя Жовтня. У вказаному приміщенні розміщені кабінети - стоматолога, медпункт, сауна, басейн, роздягальня та кімната для нарад.

В 1990 році колгосп ім..40-річчя Жовтня розформований і кожне село між собою розділило майно та кошти. Колгосп ім.40-річчя Жовтня знаходився в с.Яворів Косівського району ( центральна садиба) до якого входили шість сіл, а при розподілі колгоспу ім.40-річчя Жовтня бригада №3 та №4 перейшли в с.Річка. В 1994 році правонаступником колгоспу ім.40-річчя Жовтня стало Акціонерне товариство закритого типу «Перлина Гуцульщини».

04.03.1996 рішенням сесії Річківської сільської ради АТЗТ «Перлина Гуцульщина» визнано власником будівлі: двохрядний корівник, пункт штучного осіменіння, побутовий блок, санпропускник, автостанцію, склад для кормів, будівлі на полонині «Мільково», будівлі на полонині «Кіраково», пилораму, сушильну камеру, кочегарку та коренесховище.

31 серпня 1997 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до загальних зборів АТЗТ «Перлина Гуцульщини» про надання в пай санпропускника, який на той час перебував у власності АТЗТ, яку задоволено загальними зборами АТЗТ «Перлина Гуцульщина» та видано в пай санпропускник вартістю 18500 грн., що відповідав майновому паю.

04.09.1997 АТЗТ «Перлина Гуцульщина» передало у власність ОСОБА_1 будівлю - санпропускник, про що подано договір передачі майнового паю АТЗТ «Перлина Гуцульщини».

27.03.2007 рішенням виконкому Річківської сільської ради третій особі без самостійних вимог в цій справі, ОСОБА_2 , надано дозвіл на відкриття окремого погосподарського номера в будинку колишньої контори (санпропускник) колгоспу ім.40-річчя Жовтня на уч.Село -11, що в с.Річка.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, вважаючи таке незаконним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено : адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що підставою звернення до суду стала не можливість позивача вільно користуватись та розпоряджатись приміщенням, переданим як майновий пай з АТЗТ «Перлина Гуцульщини», а саме приміщенням колишньої контори (санпропускник).

Позовні вимоги обґрунтовано відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження факту належності ОСОБА_2 права власності чи належного права користування будинком бувшої контори колгоспу « 40-річчя Жовтня» на уч.Село ІІ, де сільською радою прийнято рішення про відкриття погосподарського номера, а також відсутністю підтвердження того, що вказана будівля є придатною для використання як житлове приміщення, введена в експлуатацію та перебувала на балансі Річківської сільської ради.

Як зазначено судом першої інстанції на час розгляду справи судом позивач не мав можливості вільного безперешкодного доступу до належної йому будівлі, так як фактично ОСОБА_2 чинить перешкоди у виготовленні технічної документації на цю будівлю.

Так, статтею 36 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктами 3 та 10 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин та мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів, а спір у такій справі не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оскаржене рішення відповідача по суті є реалізацією волі третьої особи щодо присвоєння частині будинковолодіння окремого номера, тобто є актом індивідуальної дії, який вичерпує свою дію після своєї реалізації, відповідно подальше оспорювання такого має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Так само і позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод позивачу в користуванні будинком-санпропускником є способом захисту цивільних прав позивача та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та згідно п.24 цього рішення полягає у такому: «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, приходить до висновку, що даний спір не носить ознак публічно-правового характеру, не може бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції, та як наслідок підлягає комплексному вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 319 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції, не дослідивши всіх обставин справи, дійшов помилкового висновку щодо вирішення даного спору за правилами адміністративного судочинства, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції в силу приписів частини 1 статті 239 КАС України роз`яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Щодо судового збору, то такий в силу приписів статті 139 КАС України, не належить стягувати з сторін спору.

Керуючись статтями 229, 239, 241, 308, 310, 319, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року у справі №347/2029/17 скасувати, ухвалити нове рішення, яким провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Річківської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т.І. Шинкар

Судді В.В. Святецький

Н.М. Судова-Хомюк

Повне судове рішення складено 12.09.2019