Справа № 804/5005/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року

Київ

справа № 804/5005/16

адміністративне провадження № К/9901/26908/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року (суддя Степаненко В.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року (колегія у складі суддів: Білак С.В., Шальєва В.А., Гімон М.М.) у справі № 804/5005/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Медиком» (далі - позивач або Товариство) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач або податковий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, якими збільшено податок на прибуток приватних підприємств та податок на додану вартість.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушення норм податкового законодавства.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 20 липня 2016 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 548 000 грн, з них 1 485 000 грн - за основним платежем та 63 000 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 20 липня 2016 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 270 000 грн, з яких 180 000 грн - за основним платежем та 90 000 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції, с висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач надав усі підтверджуючі документи, що засвідчують факт виконання укладених договорів, як до суду так і під час проведення перевірки податковому органу.

Не погодившись з рішенням судів першої та апеляційної інстанції, податковий орган подав касаційну скаргу, в який зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанції, суперечать нормам матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 16 травня 2016 року по 29 червня 2016 року посадовими особами Головного Управління ДФС у Дніпропетровській області, на підставі наказу від 5 травня 2016 року № 442 проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Медиком» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2015 року по 31 березня 2016 року. За результатами вказаної перевірки складено акт від 5 липня 2016 року

№ 326/04-36-14-03/32975288.

Висновками акта перевірки, зокрема, встановлено порушення:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, пункту 3, пункту 8 статті 1 НП(С)БО №1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» та пункту 5, пункту 7, пункту 11, пункту 18 П(С)БО №16 «Витрати», пунктів 14, 15 П(С)БО № 7 «Основні засоби»; пункту 1, пункту 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.15, 2.16 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», внаслідок чого занижено податок на прибуток у загальній сумі 1 485 000 грн.

- пункту 44.1 статті 44, пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 1 та пункту 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.15, 2.16 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», внаслідок чого занижено податок на додану вартість у загальній сумі 180 000 грн.

20 липня 2016 року податковим органом прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 548 000,00 грн, з яких 1 485 000,00 грн - за основним платежем та 63 000,00 грн. - штрафна санкція,

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 270 000,00 грн, з яких 180 000,00 грн - за основним платежем та 90 000,00 грн - штрафна санкція.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період, який перевірявся, товариство мало господарські відносини з рядом підприємств. Приймаючи рішення, суди попередніх інстанцій зазначили, що позивач надав усі підтверджуючі документи, що засвідчують факт виконання укладених договорів, як до суду так і під час проведення перевірки податковому органу. Дослідивши первинні документи, суди встановили, що останні складені відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд не погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанції з огляду на наступне.

2 червня 2015 року укладено договір № 12/06-2015 між Товариством та ТОВ «Монолитід» (виконавець). Виконавець прийняв на себе зобов`язання по наданню послуг з профілактичної діагностики та обслуговуванню обладнання. Перелік обладнання викладено в додатку № 1 до договору (том 1 арк. с. 201-203). Строк оплати виконаних послуг договором не встановлено, але встановлено санкції за несвоєчасну сплату.

На виконання договору виконавцем виписано рахунки-фактури від 26 червня 2015 року №898, 907, 908 та від 30 червня 2015 року № 1038, 1118, 1117 на 350 000 грн (без ПДВ) кожен, та акти здачі-прийняття робіт. Тобто, в червні 2015 року виконавець надав Товариству послуг на 2 100 000 грн (без ПДВ), або 2 520 000 грн (з ПДВ).

Випискою по рахунку підтверджено, що 15 липня 2015 року на рахунок виконавця перераховано 289 800 грн (том 1 арк. с. 218), актом про вексельний платіж звід 28 січня 2016 року зафіксовано передачу простих векселів Товариства на суму 2 230 000 грн з терміном настання платежу 31 січня 2026 грн (том 1 арк. с. 216). Причини розбіжності в сумах судами не встановлено.

Суд зазначає, що вказані обставини не досліджені судами першої та апеляційної інстанції повною мірою, та окрім того, не досліджено, яке саме обладнання надавалось на обслуговування, оскільки перелік містить лише загальне найменування, не досліджено, яке обладнання обслуговувалось ТОВ «Монолитід» за кожним актом здачі прийняття-робіт, не встановлено, чи можливо встановити вартість обслуговування однієї одиниці обладнання, де саме розташовано обладнання та які результати діагностики обладнання. Акти здачі-прийняття робіт, складені з порушенням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять дати та місця їх складення, обсяг та одиницю виміру господарської операції.

Крім того, неможливо ототожнювати між собою послуги «діагностика» та «обслуговування» обладнання. Є загально відомим, що діагностика, це визначення технічного стану об`єкта з відповідною точністю, тоді як обслуговування - сукупність усіх технічних та організаційних дій, у тому числі й технічного нагляду, спрямованих на підтримку чи повернення об`єкта в стан, у якому він здатний виконувати потрібну функцію.

Судами не досліджено, які саме послуги надано виконавцем, чи відповідає технічне обслуговування даним технічних паспортів обладнання та чи є у працівників виконавця необхідні навички та устаткування для діагностики певних видів обладнання, наприклад конденсатора темного поля чи холера, або системи УЗД.

Також судами не встановлено доцільність проведення щомісячної діагностики чи обслуговування санітарних сумок, ноші, профилактора Евминова.

Щодо оплати товару у вексельній формі, Суд зазначає, що вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця сплатити у визначений строк визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю), як це встановлено Положенням про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України затвердженим постановою Правління Національного банку України від 16 грудня 2002 року № 508 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2003 року за № 174/7495.

6 липня 1999 року прийнято Закон України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі» № 826-XIV.

Конвенція, якою запроваджено Уніфікований закон про переказний та простий векселі набула чинності Україною 6 січня 2001 року.

Особливості обігу векселів в Україні, який полягає у видачі переказних та простих векселів, здійсненні операцій з векселями та виконанні вексельних зобов`язань у господарській діяльності, відповідно до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та відповідно до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів визначає Закон України «Про обіг векселів в Україні» № 2374-III від 5 квітня 2001 року.

Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів.

Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов`язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Особи, винні в порушенні вимог цієї статті, несуть відповідальність згідно з законом.

За приписами статті 10 Закону векселедавець зобов`язаний вести реєстр виданих векселів у порядку, затвердженому Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Вказаний реєстр до матеріалів справи не надано та судами не досліджувався.

В січні 2015 року обладнання обслуговувалось ТОВ «Теана» за договором № 34 від 25 грудня 2014 року та № 44/01-2015 від 23 січня 2015 року, на виконання яких виписано рахунки-фактури та акти здачі-прийняття робіт від 20 січня 2015 року № 1972, від 21 січня 2015 року № 2176, від 26 січня № 2676 від 27 січня № 2766 ,від 28 січня 2015 року № 2861,від 29 січня 2015 року № 2963, від 30 січня № 3263 на 44 000 грн (без ПДВ) кожний.

На підтвердження виконання умов договору видано вексель.

Аналогічно, у березні 2015 року обладнання обслуговувало ТОВ «Атіка Буд», у квітні 2015 року ТОВ «Радена», у липні 2015 року ТОВ «Крістал Форт», у січні 2016 року ТОВ «Мелфорд», у листопаді 2015 року ТОВ «Ейвері», у травні 2015 року ТОВ «Бертронні» та ТОВ «Техпро Компані», в серпні 2015 року ТОВ Велтікс Про», ТОВ «Марсі траст груп», ТОВ «Віта Лайф», ТОВ «Дракар констракшн» та ТОВ «Анмікс», у лютому 2015 року ТОВ «БіСі Інвест». В лютому 2015 позивачем укладено з ТОВ «Атіка Буд» договори про надання послуг: № 3-46 від 27.02.2015, № 197 від 19.02.2015. В переліку обладнання, яке підлягало обслуговуванню зазначено одне і теж саме обладнання: агрегометр, аквадистилятор, дозатор, ваги.

Судами не встановлено ділову мету та економічну обґрунтованість цих правочинів.

Тобто, судами попередніх інстанцій не встановлено фактичні обставини по справі, а при прийнятті рішення суди обмежились переліком наданих документів, не проаналізувавши їх суть та зміст.

За таких обставин, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу податкового органу, вважає висновки суду першої та апеляційної інстанцій про встановлення реальності господарських операцій позивача передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинної на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.

Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2016 року у справі № 804/5005/16 скасувати, справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко

І.А. Васильєва

С.С. Пасічник ,

Судді Верховного Суду