Справа № 460/862/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7311/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника позивача Ярмольчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Щербаков В.В. у м. Рівне, повний текст судового рішення складено 16 травня 2019 року) у справі № 460/862/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить:

визнати протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо не призначення позивачу пенсії по віку згідно з ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнати протиправними;

зобов`язати Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області призначити та виплачувати позивачу пенсію по віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 19.03.2019.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 16.05.2019 йому виповниться 55 років та понад 30 років страхового стажу. 19.03.2019 позивач звернувся з заявою до відповідача про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Листом від 28.03.2019 № Г-121 позивачу відмовлено у призначені пенсії з мотивів не підтвердження факту постійного проживання, так як він працював за межами зони гарантованого добровільного відселення. Позивач зазначає, що особи, які постійно проживають в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993 мають право вийти раніше на пенсію. Позивач вказує, що проживав в селі Чаква Володимирецького району Рівненської області в період з 22.01.1986 по 10.06.1998. Ця територія відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Тобто станом на 01.01.1993 позивач проживав в зоні гарантованого добровільного відселення 6 років 8 місяців. А станом на 10.06.1998 він додатково ще прожив 5 років 5 місяців. Отже позивач вважає, що має право на зниження пенсійного віку на 6 років та має право вийти на пенсію за віком в 54 роки. Позивач зазначає, що відповідачу надавались докази на підтвердження постійного проживання в зоні відселення. Позивач вказує, що Закон не передбачає постійне і безперервне знаходження в зоні гарантованого добровільного відселення. Наявність роботи поза цією зоною не може свідчити, що він не проживав в цій зоні. З наведених підстав, просить задовольнити позовну заяву повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 19.03.2019 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право позивача на пенсійне забезпечення, оскільки матеріалами справи підтверджується проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення понад 10 років.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що користуючись посвідченням постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС позивач не має права на пільгове пенсійне забезпечення відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки згідно записів у трудовій книжці позивача є підтвердженням того, що у період з 22.01.1986 по 10.06.1998 він постійно перебував за межами зони гарантованого добровільного відселення.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач має статус громадянина, який постійно проживає на території посиленого радіоекологічного контролю 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією (а.с. 10).

16.05.2018 позивачу виповнилося 54 роки.

19.03.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 28.03.2019 за № Г-121 відповідач повідомив позивачу про відмову в призначенні пенсії на пільгових умовах, оскільки надані позивачем документи не підтверджують його право на зниження пенсійного віку на 6 років. Так, в листі відповідач зазначив, що з для призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було надано наступні документи: копії паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків, копія трудове книжки НОМЕР_2 , військового квитка про період проходження військове служби, копія диплому про навчання, копія посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорії 3) серія НОМЕР_1 , довідки про період проживання на території, що віднесена до 3 категорії зон гарантованого добровільного відселення № 53 від 14.01.2019 та №2587 від 07.04.1993. В довідках, виданих виконкомом Антонівської сільської рад Володимирецького району № 53 від 14.01.2019 та №2587 від 07.04.1993 про період проживання на території, що віднесена до 3 категорії зони гарантованої добровільного відселення зазначено, що ОСОБА_1 проживав з 22.01.1986 по 10.06.1998. Відповідно до записів трудової книжки встановлено, що ОСОБА_1 постійно працював за межами зони гарантованого добровільного відселення з 15.01.1986 по даний час та в довідці, виданій виконкомом Антонівської сілі ради Володимирецького району № 53 від 14.01.2019 про період проживання на території, що віднесена до 3 категорії зони гарантованого добровільного відселення не зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживав з 22.01.1986 по 10.06.1998 (а.с.14).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст.49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з ч. 1 ст. 55 цього Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 4 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» призначення та виплата пенсій зазначеним категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 2.1 Порядку № 22-1 при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Так згідно з матеріалів справи слідує, що позивач до заяви про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» додав пакет документів, в тому числі, копію паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків, копію трудове книжки НОМЕР_2 , військового квитка про період проходження військове служби, копія диплому про навчання, копія посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорії 3) серія НОМЕР_1 , довідку про період проживання на території, що віднесена до 3 категорії зон гарантованого добровільного відселення № 53 від 14.01.2019 та №2 587 від 07.04.1993.

В довідках від 07.04.1993 №2587 та від 14.01.2019 № 53 зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у с. Чаква Володимирецького району Рівненської області з 22.01.1986 по 10.06.1998 (а.с. 10, 11).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 106 від 23.07.1991, село Чаква Володимирецького району Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше трьох років, а тому початкова величина зниження пенсійного віку останнього становить 3 роки.

Крім того, матеріалами справи підтверджується проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення понад 10 років.

Таким чином, позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років.

Разом з цим, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку згідно зі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» обґрунтована тим, що період його постійного проживання у зоні посиленого радіологічного контролю не підтверджено.

Однак з таким висновком колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до пп. 5 п. 2.1 р. ІІ Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Проаналізувавши норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку № 22-1, колегія суддів зазначає, що правом на соціальний захист в частині призначення пенсій, передбачений наведеними Законами, мають громадяни, які визнані державою потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв`язку з проживанням, роботою в зонах радіоактивного забруднення або участю в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що документи, передбачені Порядком № 22-1, лише підтверджують зазначені факти, а тому відсутність будь-якого документа, передбаченого цим Порядком, не є абсолютним підтвердженням відсутності самого факту роботи, проживання в забрудненій зоні або участі в ліквідації наслідків аварії, за умов підтвердження таких фактів іншими документами.

Крім цього, колегія суддів наголошує, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч. 3 ст. 65 Закону).

Відповідно до ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Як згадувалось вище, позивач є громадянином, який постійно проживає на території посиленого радіоекологічного контролю 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21.11.2006 у справі № 21-1048во06 та від 04.09.2015 у справі № 690/23/15 та підтверджена Верховним Судом у постанові від 28.03.2018 у справі № 333/2072/17, від 20.02.2018 у справі № 599/564/17 та від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17.

З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправною.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 460/862/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 13 вересня 2019 року