Справа № 819/945/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

12 вересня 2019 року
справа №819/945/16
I. Короткий зміст позовних вимог.
1. 11 серпня 2016 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач 1) в якому просив:
1.1 визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №13-дк від 15 липня 2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року № 892-к;
1.2 поновити ОСОБА_2 з 15 липня 2016 року на посаді першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури з відновленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року №892-к;
1.3 визнати недійсним запис № 10 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , вчинений 15 липня 2016 року начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Тернопільської області;
1.4 стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що для звільнення ОСОБА_2 з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції» не було жодних передумов та законних підстав.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи.
3. ОСОБА_2 , працював в органах прокуратури Тернопільської області на різних посадах з 01 серпня 2007 року по 15 липня 2016 року. 08 лютого 2011 року позивачем підписано текст прийнятої ним Присяги працівника прокуратури відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про прокуратуру».
4. Наказом прокурора Тернопільської області від 11 грудня 2015 року № 1137-к позивач призначений першим заступником керівника Тернопільської місцевої прокуратури, яку обіймав до звільнення.
5. На виконання наказу прокурора Тернопільської області від 29 лютого 2016 року № 72 комісією, у складі голови - заступника прокурора Тернопільської області Галицького О.В. та членів - заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Тернопільської області Цара Р.В., прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Козара В.В, начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області Кнобеля Ю.В., прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки Генеральної прокуратури України та захисту працівників органів прокуратури з дислокацією у прокуратурі Тернопільської області Бугіра Є.М. проведено службове розслідування за фактом причетності окремих працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_4
8. За результатами проведення службового розслідування за фактом причетності працівників органів прокуратури Тернопільської області до вимагання та отримання неправомірної вигоди у ОСОБА_4 було складено Висновок від 13 липня 2016 року (Т.1 а.с.39-66).
9. Висновком встановлено факти, які свідчать про вчинення дисциплінарного проступку ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_2 , всупереч вимог статей 3, 7 Закону України «Про електронний цифровий підпис», пунктів 18, 19 постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1452 «Про затвердження Порядку застосування електронного цифрового підпису органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями державної форми власності», «Інструкції щодо поводженнями з ключовими документами і носіями», від 05 листопада 2012 року, затвердженої заступником Прокурора, надав свій електронний ключ доступу до ЄРДР ОСОБА_5 з метою використання його для зняття відомостей в ЄРДР щодо оголошення підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
10. За результатами службового розслідування комісія прийшла до висновку про те, що діями, які виразилися у позаслужбових стосунках корисливого характеру, причетності до вимагання та отримання неправомірної вигоди за не притягнення особи до кримінальної відповідальності заступник прокурора Тернопільської області ОСОБА_7, керівник Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , перший заступник керівника Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_2, прокурор Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_10 грубо порушили вимоги Закону України «Про прокуратуру», антикорупційного законодавства, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, Дисциплінарного статуту прокуратури України, Присягу працівника прокуратури України, чим вчинили дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, тобто вчинили дисциплінарний проступок, несумісний з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.
11. Судом також встановлено, що 15 липня 2016 року Генеральним прокурором України виданий наказ №13-дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», пунктом 3 якого вирішено звільнити позивача з посади першого заступника керівника Тернопільської місцевої прокуратури та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «молодший радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 28 травня 2014 року № 892к, за грубе порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури. З оскаржуваного наказу вбачається, що правовими підставами для його винесення Генеральним прокурором України були підпункти 5, 6 частини першої статті 43 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року, абзац частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року, частиною першою статті 8, пункту 6 статті 9, статей 10, 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України та пункту 10 Положення про класні чини працівників прокуратури України.
12. На підтвердження того, що вищевказана подія набула суспільного резонансу, відповідачем до суду було надано відомості із загальнодоступної мережі «Інтернет» із публікаціями щодо дій ОСОБА_2 , що є вкрай негативним фактором для репутації та авторитету Прокуратури-1 та викликало негативний громадський резонанс.
13. Не погодившись із прийнятим Генеральним прокурором України наказом від 15 липня 2016 року №13-дк, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій.
14. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.
15. Підтримуючи висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що наведені висновки суду першої інстанції є повними та вичерпними, а відповідні доводи позивача - надуманими, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства. Суд апеляційної інстанції врахував, що відмовляючи в задоволенні заяви про відвід суд виходив із того, що позивачу та його представнику було роз`яснено право на відвід головуючого судді, і таким правом сторона позивача до початку розгляду справи по суті не скористалася, а подала таку заяву після цього, тому суд вважав, що вона не може бути задоволена. Апеляційний суд повністю погодився із доводами суду, викладеними у зазначеній ухвалі, та додатково зазначив, що при звільненні позивача йому у провину ставилися конкретні індивідуалізовані обставини - протиправна поведінка, саме яким надавалася оцінка судом першої інстанції в межах даної справи. Безпідставними з огляду на положення Регламенту суд визнав також твердження апелянта про підписання довіреностей на участь у справі від імені відповідачів неналежною посадовою особою - заступниками відповідних прокурорів.
ІV. Касаційне оскарження
16. 12 січня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 - представника позивача ОСОБА_2 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, в якій позивач просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
17. В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник посилається на те, що суддею Осташем А.В. здійснювався розгляд адміністративної справи №819/943/16 за позовом ОСОБА_7 до тих самих відповідачів з тих самих підстав, що, на думку скаржника, є обставиною, що викликає сумнів у неупередженості цього судді, проте суддя Осташ А.В. ухвалою від 11 жовтня 2016 року відмовив у поданій позивачем заяві про його відвід у зв`язку з її поданням після початку розгляду справи по суті. Зазначає, що у судах першої та апеляційної інстанцій відповідачів представляли особи, повноваження яких не були підтверджені у передбаченому законом порядку, оскільки наявні в матеріалах справи довіреності підписані заступниками прокурорів. Як наслідок, позивач вважає, що всі надані відповідачами докази і пояснення їх представників є недопустимими доказами у цій справі. 18. Також зазначає, що судами залишено поза увагою обставини не направлення на адресу позивача висновку службового розслідування з додатками, отримання цих документів позивачем та їх опрацювання. Вважає, що висновок службового розслідування можна використовувати лише після спливу щонайменше 17-денного строку з моменту його затвердження. Зазначає, що в оскаржуваному наказі не сформульовано в чому полягає склад дисциплінарного проступку, не зазначено час і місце його вчинення та виявлення. Вважає необґрунтованим посилання у висновку службового розслідування на матеріали кримінального провадження, оскільки досудове розслідування ще триває. На думку скаржника, до нього з огляду на повідомлення йому про підозру повинні були бути застосовані положення ч. 3 ст. 12 Дисциплінарного статуту в частині відсторонення від займаної посади, а не дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів прокуратури.
19. Відповідачем 1 до суду касаційної інстанції надано заперечення на касаційну скаргу, в яких вказано на повне дослідження судами попередніх інстанцій всіх обставин скоєння позивачем дисциплінарного проступку. Вказує на те, що довіреності на уповноваження працівників прокуратури Тернопільської області представляти інтереси Генеральної прокуратури України в судах видано у межах повноважень та у встановлений законом спосіб. Зазначає, що відповідальність за вчинення певних діянь не є ідентичною, тобто тотожною із застосуванням дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які дискредитують звання працівника прокуратури. Вказує на обставини відсторонення позивача від займаної посади відповідно до ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року. Просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
20. Відповідачем 2 до суду надано заперечення на касаційну скаргу, в яких вказано на безпідставність доводів, викладених в ній доводів. Подані відповідачем 2 заперечення за змістом є аналогічними запереченням відповідача 1. Відповідач 2 також просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
21. Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
22. За наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд постановою від 12 вересня 2019 року. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року залишити без змін.
23. При цьому Верховний Суд зазначив, що враховуючи те, що позивача притягнуто саме до дисциплінарної відповідальності, адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
24. Також, Верховним Судом зазначено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стали обставини відкриття НАБУ у ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України та висновок службового розслідування щодо підтвердження факту позаслужбових стосунків ОСОБА_2 з іншими працівниками прокуратури з метою одержання неправомірної вигоди. А отже, така поведінка позивача, на думку суду, суперечить морально-етичним принципам, встановленим для співробітників органів прокуратури. Вчинення подібних дій призводить до встановлення негативної суспільної думки населення щодо органів правопорядку, які у відповідності до своїх службових обов`язків повинні неупереджено дотримуватись законодавства України, в тому числі щодо морально-етичних принципів.
25. Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
26. Не погоджуюсь з висновком Верховного Суду стосовно прийнятого рішення і його мотивації з огляду на таке.
27. З аналізу норм чинного законодавства, яке регулює особливості проходження служби в органах прокуратури вбачається, що однією з підстав для звільнення із органів прокуратури є дисциплінарне стягнення, у вигляді звільнення за невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Іншою підставою звільнення є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.
28. Притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, є окремими підставами для звільнення із органів прокуратури, не пов`язаними (не зумовленими) із притягненням особи до дисциплінарної відповідальності.
29. Звертаю увагу на те, що вчинення працівником органів прокуратури діяння, за яке передбачено одночасно різні види юридичної відповідальності, зокрема дисциплінарну, кримінальну та/або адміністративну, не у всіх випадках ставить їх у залежність одне від одного.
30. Притягнення особи до кримінальної відповідальності або до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, є підставами для звільнення із органів прокуратури. Проте це інші підстави і їх не слід ототожнювати із підставами для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.
31. Види дисциплінарних стягнень, які можуть застосовуватися до працівників органів прокуратури, установлені у статті 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 року №1796-ХІІ.
32. Підставою для застосування цих стягнень є вчинення дисциплінарних проступків, а саме невиконання чи неналежне виконання службової дисципліни. Ці обставини, як і причини та умови, що їх зумовили, а також ступінь вини працівника органів прокуратури, з`ясовуються під час службового розслідування, за наслідками якого начальник вирішує питання щодо наявності чи відсутності у діянні порушника складу дисциплінарного проступку, та, відповідно, вирішує питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі, у тому числі в частині обрання виду стягнення серед установлених законом.
33. В свою чергу, адміністративний суд у силу вимог частини третьої статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
34. Водночас адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності кримінально-правової кваліфікації діяння особи чи інших аспектів кримінального провадження, у тому числі дій слідчого чи прокурора в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження.
35. Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.
36. При цьому слід ураховувати, що на відміну від звільнення зі служби з органів прокуратури у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення, звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби не пов`язано з кримінально-правовою кваліфікацією тих самих діянь, які водночас стали підставою для службового розслідування та кримінального провадження.
37. Вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів прокуратури до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати саме склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи, отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
39. Прокуратура Тернопільської області у своєму висновку за результатами службового розслідування відтворила виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, який міститься у письмовому повідомленні про підозру, також зазначено, що позивач вступив в позаслужбові стосунки корисливого характеру, а також причетний до вимагання та отримання неправомірної вигоди, і які у своїй сукупності дали органам досудового розслідування підстави допускати, що позивач вчинив кримінальне правопорушення та надати йому правову кваліфікацію. Жодних інших діянь порушення позивачем дисциплінарного проступку, визначених Дисциплінарним статутом у висновку службового розслідування не зазначено.
40. Повідомлення про підозру є тільки формальним/офіційним припущенням органу/посадової особи, який/яка проводить досудове розслідування, про те, що конкретна особа причетна до злочину. Таке припущення ґрунтується на неостаточних (неповних) результатах досудового розслідування і кримінально-правова кваліфікація поставленого їй за провину діяння може бути змінена. З часу оголошення цієї підозри особа набуває статусу підозрюваного, однак її вину у вчиненні злочину ще потрібно довести, принаймні на цій стадії кримінального провадження твердити про її винуватість як доказаний факт не можна.
41. Відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, положенням якого кореспондує стаття 62 Конституції України, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
42. Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 08 травня 2019 року в справі № 807/196/17 і від 03 липня 2019 року в справі № 816/2050/16 та не вбачаю підстав відступати від неї.
43. Отже, на мою думку, звільнення із органів прокуратури у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення - не пов`язаного із кримінально-правовою кваліфікацією тих самих дій, які водночас стали підставою для службового розслідування і кримінального провадження є неправомірними та такими, що суперечить чинному на той час законодавству.
Суддя Н.В. Шевцова