Справа № 240/103/19
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/103/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

16 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-90111-50 від 06.11.2018,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Житомирській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2018 року № Ф-90111-50 з єдиного соціального внеску у розмірі 15819,54 грн.

В обґрунтування позовних позивач зазначив, що не погоджується з вимогою Головного управління Державної фіскальної служби України в Житомирській області від 06 листопада 2018 року № Ф-90111-50, оскільки, починаючи з 02.06.2018 йому було призначено пенсію за віком, а згідно ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, які отримують пенсію за віком та займаються підприємницькою діяльністю, звільняються від сплати єдиного соціального внеску. Крім того, позивач вказує, що з 23.11.2018 його було позбавлено статусу фізичної-особи підприємця, про що було внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також позивач зазначив, що в період з 2016 року по 23.11.2018 позивач знаходився на обліку на спрощеній системі оподаткування, однак не здійснював ніякої діяльності та не отримував доходів, тому за вказаний період до контролюючого органу звітності не подавав і не сплачував єдиний соціальний внесок.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 № Ф-90111-50, прийняту Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області в частині визначення зобов`язання щодо сплати єдиного соціального внеску за період з 02 червня 2018 року по 31 жовтня 2018 року в сумі 3248,93 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 144,75 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що в період з 21.11.2016 по 23.11.2018 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебував на обліку в Бердичівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області як платник, що обрав спрощену систему оподаткування (а.с.15, 28). Крім того, ОСОБА_1 є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

На підставі облікових даних з інформаційної системи 1С "Податковий блок" Головним управлінням Державної фіскальної служби в Житомирській області було встановлено наявність у фізичної-особи підприємця заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік в розмірі 8448,00 гривень та за період з січня по жовтень 2018 року в розмірі 7371,54. Головним управлінням Державної фіскальної служби в Житомирській області було сформовано фізичній-особі підприємцю ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-90111-50 від 06.11.2018 на загальну суму 15819,54 гривень (а.с.14).

Не погодившись із вимогою про сплату боргу, позивач оскаржив її до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 02.06.2018 ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ звільнений від сплати за себе єдиного внеску, як пенсіонер, що отримує пенсію за віком, а відповідачем під час винесення оскаржуваної вимоги не було враховано факту наявності у позивача, починаючи з 02.06.2018, підстав для звільнення його від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить судове рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що його діяльність, як фізичної особи-підприємця давно припинена, крім того, він є пенсіонером за віком, а тому звільнений від сплати єдиного внеску згідно із Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Зазначає, що фіскальний орган не вправі був формувати та надсилати йому вимогу про сплату боргу, визначеного за правилом узгодженої суми основного платежу, а лише здійснити перевірку, і при наявності підстав, нарахувати єдиний соціальний внесок, винести рішення про застосування штрафних санкцій, з чим його ознайомити в порядку визначеному законом.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області також подало на нього апеляційну скаргу. Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини, що мають значення для правильного її вирішення, а рішення ухвалив з неправильним застосуванням норм матеріального права. З цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що з 02.06.2018 року позивач перебував на обліку в Андрушівському УПФУ у житомирській області, як пенсіонер за віком, однак в системі електронного адміністрування єдиного внеску у Бердичівській ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області на дату винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу інформація щодо статусу пенсіонера позивача була відсутня та не надавалась особисто платником податків та органами ПФУ.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відносини у сфері державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) регулюються Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VІ), яким визначено перелік платників єдиного внеску, порядок нарахування та сплати єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464 платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ст. 5 Закону України № 2464 облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.

Частиною 2 статті 6 Закону України № 2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю;

Пунктом 7 ч. 1 ст. 13 Закону України № 2464 органам доходів і зборів надано право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України № 2464 обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з п.1 розділу VI "Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 (далі - Інструкція №449), до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або несплачених платником сум єдиного внеску такий фіскальний орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена фіскальними органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно п. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом, а його стягнення відповідно до ст. 25 Закону № 2464 здійснюють органи Державної виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках: якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

За приписами пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналогічна правова позиція викладена у справі Верховного Суду №826/11623/16 від 11.09.2018 року.

Отже вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України № 2464-VІ єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України № 2464-VІ , для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (до яких відносяться фізичні особи-підприємці), які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Законом України № 2464-VІ визначено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (Абзац другий пункту 2 частини першої статті 7 Законом України № 2464-VІ).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у випадку коли у окремому місяці звітного періоду у фізичної-особи підприємця відсутні доходи, єдиний внесок, що підлягає сплаті такою особою за вказаний період визначається в розмірі мінімального страхового внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у Житомирській області на підставі облікових даних з інформаційної системи 1С "Податковий блок" було сформовано фізичній-особі підприємцю ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-90111-50 від 06.11.2018 на загальну суму 15819,54 гривень (а.с.14). У зазначену вимогу було включено заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. та за січень-жовтень 2018 року в сумі 7371,54 грн.

При цьому, як встановлено судом, так як за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не було задекларовано доходів, то нарахування заборгованості з єдиного внеску за вказаним період було здійснено контролюючим органом, виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2464-VІ мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Оскільки мінімальний страховий внесок в 2017 році становив 704,00 грн., у 2018 році розмір мінімального страхового внеску складав 819,06 грн., розмір заборгованості фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2017 рік, що склав 8448,00 грн. (704,00 грн. х 12 місяців = 8448,00 грн.) та за січень-жовтень 2018 року, що склав 7371,54 грн. (819,00 грн. х 10 місяців = 7371,54 грн.) був визначений відповідачем відповідно до вимог Закону № 2464-VІ.

Таким чином твердження позивача, що оскільки доходів (прибутку) у зазначеному періоді він не отримував, відтак і не було з чого нараховувати єдиний внесок, є безпідставними.

Положеннями частини 4 статті 4 Закону №2464 передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5 1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, звільнення фізичної особи - підприємця від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов: по - перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі № 805/2195/17-а.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 02.06.2018 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Андрушівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з 02.06.2018 ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ звільнений від сплати за себе єдиного внеску, як пенсіонер, що отримує пенсію за віком.

При винесенні оскаржуваної вимоги № Ф-90111-50 від 06.11.2018 на суму 15819,54 гривень до складу якої ввійшла заборгованість за 2017 рік в сумі 8448,00 грн. та за січень-жовтень 2018 року в сумі 7371,54 грн., відповідачем не було враховано факт наявності у позивача підстав для звільнення його від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з 02.06.2018 року.

Натомість, під час розгляду справи представником відповідача з даного приводу було зазначено, що в системі електронного адміністрування єдиного внеску у Бердичівській ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області на дату винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-90111-50 від 06.11.2018 інформації щодо наявності у позивача статусу пенсіонера була відсутня та не надавалась особисто платником податків та органами ПФУ.

В обґрунтування неврахування при винесенні оскаржуваної вимоги № Ф-90111-50 від 06.11.2018 наявності підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з 02.06.2018 року, відповідач покликається на відсутність в системі електронного адміністрування єдиного внеску у Бердичівській ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області на дату винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-90111-50 від 06.11.2018 інформації щодо наявності у позивача статусу пенсіонера, й на те, що така інформація не надавалась особисто платником податків та органами ПФУ.

Однак такі доводи відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність у контролюючого органу зазначеної інформації не може ставитись в провину особі та призводити до порушення прав громадян, які наділені такими правами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії контролюючого органу щодо включення до вимоги № Ф-90111-50 від 06.11.2018 заборгованості з єдиного внеску за період з 02.06.2018 по 31.10.2018 в сумі 3248,93 грн є протиправними.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо наявності правових підстав для визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 № Ф-90111-50, прийнятої Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області в частині визначення зобов`язання щодо сплати єдиного соціального внеску за період з 02 червня 2018 року по 31 жовтня 2018 року у сумі 3248,93 гривень.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судом правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 вересня 2019 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.