Справа № 826/11058/17
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Літвіної Н.М.

суддів Сорочка Є.О.

Федотова І.В.

при секретарі Казюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, у якому просив зобов`язати відповідача видати наказ про внесення змін до п. 1 наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2017 року №136-РС про скасування п. 2 наказу № 117-РС та замінити слово «нереалізований» на «протиправний».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, у якій, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що відмова у внесенні визначеного правового тлумачення згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16 до наказу про скасування п. 2 наказу № 117-РС тягне за собою підміну понять, оскільки протиправний наказ не може підлягати реалізації взагалі з причини протиправності його видання. Позивач стверджує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність у позовній заяві нормативного обґрунтування факту порушення чи обмеження прав та інтересів позивача, оскільки не прийняті до уваги вимоги наказу № 333 та постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16, яка набрала законної сили. ОСОБА_1 зазначає, що надана до суду першої копія витягу з наказу № 78-РС від 15 червня 2018 року не є належним доказом правомірності дій відповідача, оскільки вказаний наказ був виданий через рік після звернення до суду з даним адміністративним позовом та не містить його підпису про ознайомлення, як особи, якої він стосується. Крім того, позивач зазначає, що зміст витягу з наказу від 15 червня 2018 року № 78-РС, не відповідає вимогам Інструкції № 333 викладеним у додатку 53.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить суд відмовити у її задоволенні, стверджуючи про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Відповідач зазначає, що згідно з вимогами додатку 54 Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року № 333 (далі Інструкція № 333), передбачено зразок оформлення «наказів про скасування пунктів раніше виданих наказів за рішенням суду», а також те, що в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16 не зазначено «нереалізований», командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України внесено зміни до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2018 року № 136-РС та виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року, а саме пункт 2 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 травня 2016 року № 117-РС скасовано.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та поданого письмового відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 , які передували виданню наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 26 травня 2016 року № 117-РС, а саме щодо порушення Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2009 року №170; визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 26 травня 2016 року №117-РС.

Окружним адміністративним судом міста Києва 10 березня 2017 року видано виконавчий лист у справі № 826/9769/16.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем прийнято наказ від 10 липня 2017 року №136-РС.

З копії витягу даного наказу вбачається, що п. 2 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 травня 2016 року № 117-РС про призначення старшого сержанта ОСОБА_1 головним сержантом взводу матеріального забезпечення танкового батальйону І окремої танкової бригади оперативного командування «Північ», ВОС-837975А, скасовано як нереалізований.

Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 25 липня 2017 року №151-РС, пункт 1 наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 липня 2017 року №136-РС викладено в новій редакції, а саме: « 1. Пункт 2 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 травня 2016 року №117-РС про призначення старшого сержанта ОСОБА_1 головним сержантом взводу матеріального забезпечення танкового батальйону І окремої танкової бригади оперативного командування «Північ», ВОС-837975А, скасувати як нереалізований. 1971 р.н. НОМЕР_2 ; Підстава: ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року № 826/9769/16».

Разом з тим, незгода позивача з вказаним у наказі від 10 липня 2017 року №136-РС про скасування п. 2 наказу № 117-РС словом «нереалізований» замість «протиправний» обумовили звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в межах спірних правовідносин не вбачається наявності порушеного права ОСОБА_1 , як необхідної умови для задоволення позову. Суд зазначив, що відповідачем виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16 та скасовано п. 2 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 травня 2016 року № 117-РС. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу й на те, що згідно витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 15 червня 2018 року № 78-РС, вбачається, що відповідачем фактично внесено зміни до п. 1 наказу від 10 липня 2017 року №136-РС, та виключено слово «нереалізований».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на судовий захист гарантоване ст. 55 Конституції України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 295/14795/16-а.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст. 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

При цьому, під час звернення до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 245 КАС України вбачається, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що порушенням своїх прав та інтересів ОСОБА_1 вважає написання відповідачем в наказі від 10 липня 2017 року № 136-РС, виданому на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року, підміненого поняття «протиправний» замість правильного «нереалізований».

Звертаючись з даним адміністративним позовом, ОСОБА_1 не зазначив, які його права порушено та у чому полягає порушення відповідачем його прав (інтересів) вказаними вище діями відповідача. Крім того, не доведено, що обираний спосіб захисту, може відновити становище та захистити порушене, на його думку, право.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що матеріали справи містять інформацію про виконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у справі № 826/9769/16, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року.

З огляду за зазначені вище обставини, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в межах спірних правовідносин не вбачається наявності порушеного права, як необхідної умови для задоволення позову.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що станом на час розгляду даної справи в суді відповідачем прийнято наказ від 15 червня 2018 року №78-РС, яким п. 1 наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 10 липня 2017 року №136-РС викладено в наступній редакції: « 1. Пункт 2 наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 26 травня 2016 року №117-РС про призначення старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта автомобільного взводу автомобільної роти 1004 окремого батальйону охорони та обслуговування, головним сержантом взводу матеріального забезпечення танкового батальйону І окремої танкової бригади оперативного командування «Північ», скасувати. 1971 р.н., освіта: Київський державний економічний університет у 1996 р., у ЗС із 12.2013, ; Підстава: ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року №826/9769/16».

З наведеного вбачається, що станом на час розгляду справи в суді, відповідачем фактично внесено зміни до п. 1 наказу від 10 липня 2017 року №136-РС та виключено слово «нереалізований».

Стосовно ж доводів позивача, які містяться у апеляційній скарзі про неможливість прийняття наказу від 15 червня 2018 року № 78-РС в якості належного доказу по справі, у зв`язку з прийняттям даного наказу після звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом, відсутності факту ознайомлення позивача зі змістом такого наказу та невідповідністю його змісту вимогам Інструкції № 333, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Під час розгляду даної справи позивачем не доведено та матеріали справи не містять доказів скасування в судовому порядку, або в інший, встановлений законом спосіб, наказу відповідача від 15 червня 2018 року № 78-РС.

Правомірність прийняття такого наказу не становить предмет даного судового розгляду.

У зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог процесуального права під час прийняття в якості додаткового доказу по справі наказу відповідача від 15 червня 2018 року № 78-РС.

Під час розгляду даної справи, колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2019 року.