Справа № 460/2617/18
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 вересня 2019 року

Київ

справа №460/2617/18

адміністративне провадження №К/9901/16937/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №460/2617/18

за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про скасування рішення, зобов`язання вчинення дій

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року, прийняту суддею Борискіном С.А., та

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2019 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Затолочного В.С., суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому він просив:

- визнати протиправним рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 із ДУ "Городищенська ВК (№96)" до ДУ "Петрівська ВК (№49)".

- зобов`язати Центральну комісію Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України розглянути питання щодо переведення засудженого ОСОБА_1 із ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" до ДУ "Петрівська виправна колонія (№49)" із урахуванням висновків суду.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням комісії з питань розподілу в Львівській області від 30 жовтня 2017 року його етапували для подальшого відбування покарання в колонію максимального рівня безпеки - ДУ "Городищенська ВК (№96)", з чим він категорично не згідний. Вказав, що звернувся до відповідача з відповідним поданням про переведення з житлових приміщень максимального рівня безпеки ДУ "Городищенска ВК (№96)" до виправної колонії максимального рівня безпеки для чоловіків ДУ "Петрівська колонія (№49)", що розташована за адресою: вул. Польова 1, Новий Стародуб, Кіровоградська область, з причин місця проживання родичів відповідно до ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України. За результатами розгляду вказаного подання, відповідачем прийнято рішення про відмову у зміні колонії до найближчої відстані місця проживання дружини засудженого. На переконання позивача вказане рішення є незаконним та протиправним, оскільки його дружина проживає на території Дніпропетровської області, а ДУ "Петрівська колонія (№49)" є колонією з найближчим місцем розташуванням до території проживання дружини як найближчого родича. З огляду на наведене, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача матеріали справи не містять.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року у справі № 460/2617/18 - без змін.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, правильно застосував законодавство, яке регулює спірні правовідносини та ухвалив правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

18 червня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2019 року, в якій скаржник просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга скаржника обґрунтована тим, що рішення відповідача про відмову у зміні колонії до найближчої відстані місця проживання дружини засудженого є незаконним та протиправним, оскільки його дружина проживає на території Дніпропетровської області, а ДУ "Петрівська колонія (№ 49)" є колонією з найближчим місцем розташуванням до території проживання дружини як найближчого родича. Також скаржник зазначив, що питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до повноважень Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, а тому у даній справі неналежний відповідач.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі №460/2617/18.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 11 вересня 2019 року підготовчі дії закінчено, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами у відповідності до пункту 3 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позиція інших учасників справи

17 липня 2019 року від Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України - надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняті судами першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Засуджений вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 грудня 2009 року ОСОБА_1 з 05.11.2017 відбуває покарання в ДУ "Городищенська ВК (№ 96)".

23 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням, в якому на підставі статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, просив перевести його для подальшого відбування покарання з ДУ "Городищенська ВК (№ 96)" Рівненської області до ДУ "Петрівська ВК (№ 49)" Кіровоградської області у зв`язку з тим, що його дружина ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 Близькі родичі: батько ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_4 проживають за адресою: с . Кленове, Городоцький р- н, Хмельницька обл . Вказав про те, що станом на день звернення з даним клопотанням приїздити на побачення та підтримувати з ним іншого роду соціальні зв`язки для його дружини є проблематичним.

Листом від 30 липня 2018 року № 30/03/3236 ДУ "Городищенська ВК (№ 96)" направлено вказане клопотання ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України для розгляду. Вказаний лист був отриманий адресатом 15.08.2018 за вхідним № П-1571.

Відповідно до змісту протоколу Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Центральна комісія) від 04 вересня 2018 року № 6 комісією у складі п`яти членів та голови було, зокрема, вирішено відмовити засудженому ОСОБА_1 у переведенні із ДУ "Городищенська ВК (№ 96)" до ДУ "Петрівська ВК (№ 49)", враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України.

06 вересня 2018 року Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України надіслала на адресу ДУ "Городищенська ВК (№ 96)" (для оголошення засудженому ОСОБА_1 ) лист за №1/4-10113/Ми, в якому повідомила про розгляд клопотання позивача. Зокрема, зазначила про те, що Центральною комісією 04 вересня 2018 року прийнято рішення про відмову у переведенні засудженого ОСОБА_1 із ДУ "Городищенська ВК (№ 96)" до ДУ "Петрівська ВК (№ 49)", враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України. Разом з вказаним листом надіслано витяг з протоколу засідання Центральної комісії Адміністрації ДКВ України № 6 від 04.09.2018.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позиція Верховного Суду

Релевантні джерела права й акти їх застосування

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до частини 2 статті 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 4 ст. 7 КВК України).

Положенням частини 1 статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

Згідно з частини 6 статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5 затверджено Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за № 266/30134 (далі - Положення № 266/30134).

Пунктом 2 Розділу I Положення № 266/30134 передбачено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Відповідно до п. 3 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється у Міністерстві юстиції України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія, в контексті приписів п. 2 розділу II Положення № 266/30134, утворюється Міністром юстиції України у кількості не менше дев`яти осіб. До складу центральної комісії обов`язково входять заступник Міністра юстиції України, на якого згідно з розподілом обов`язків покладено координацію та контроль за діяльністю Державної кримінально-виконавчої служби, директор Департаменту Державної кримінально-виконавчої служби України, керівники підрозділів, які здійснюють організацію оперативної роботи, медичного забезпечення, контролю за виконанням судових рішень.

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань про переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління згідно з вимогами статей 57, 93 КВК України.

В свою чергу, зона діяльності міжрегіонального управління - адміністративно-територіальні одиниці, на територію яких поширюються повноваження відповідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - міжрегіональне управління) (п. 3 розділу I Положення № 266/30134).

Пунктами 1, 2, 5 розділу IV Положення № 266/30134 встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Згідно із п. 1 розділу VI Положення № 266/30134 рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Матеріали засідання комісії формуються в облікові справи, які прошиваються, а сторінки нумеруються. Облікова справа обов`язково має містити протокол засідання комісії та документи, що стосуються прийнятих на засіданні рішень (п. 3 розділу VI Положення № 266/30134).

Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис (п. 4 розділу VI Положення № 266/30134).

Контроль за діяльністю міжрегіональної комісії покладається на керівника міжрегіонального управління (п.2 розділу VIІ Положення № 266/30134).

В той же час, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - Положення № 266/30133)

Зокрема, п. 1 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання без зміни умов тримання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої за межами зони діяльності міжрегіонального управління здійснюється за рішенням центральної комісії.

Пунктом 4 розділу ІV Положення № 266/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до його місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого" здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Щодо посилання скаржника на те, що належним відповідачем у зазначеній справі має бути Центральна комісія Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Верховний Суд заначає таке.

Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України утворена постановою Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2017 року №709 "Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконаня кримінальних покарань" та є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України.

Наказом Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 30 травня 2018 року № 132/ОД-18 утворено Центральну комісію Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України та затверджено її склад.

Відповідно до пункту 2 розділу VII Положення № 266/30134 контроль за діяльністю центральної комісії покладається на начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Таким чином, питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить виключно до повноважень відповідної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

А відтак судами визначено саме того відповідача, який має відповідати за даним позовом.

Стосовно доводів скаржника щодо неврахування судами його права на підтримання сімейних стосунків із дружиною, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував такі підходи: в пункті 83 рішення у справі "Родзевілло проти України" від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі "Оспіна Варгас проти Італії" (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії"( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі "Мессіна проти Італії" (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2", заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі "Вінтман проти України" (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі "Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії" (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із висновком якого подився суд апеляційної інстанції заначив, що доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача матеріали справи не містять.

Під час розгляду справи, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до довідки з особової справи (89-П-17) у засудженого ОСОБА_1 є батько позивача ОСОБА_3 , який проживає у м.Хмельницькому, сестра ОСОБА_4 - у Хмельницькій області, дружина ОСОБА_2 - у Дніпропетровській області.

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання виконавчим комітетом Апостолівської міської ради Апостолівського району Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року № 3163, громадянка ОСОБА_2 зареєстрована у м. Апостолове Дніпропетровської області.

Наказом Міністерства юстиції України від 10 травня 2017 року № 1519/5 затверджений Перелік найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Перелік № 1519/5).

Відповідно до вказаних у Переліку № 1519/5 найменувань ДУ "Петрівська ВК (№ 49)" є виправною колонією максимального рівня безпеки (звичайні жилі приміщення), що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Разом з тим, установи виконання покарань встановленого засудженому ОСОБА_1 рівня безпеки, а саме: максимального рівня з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях, згідно Переліку № 1519/5 у Дніпропетровській області відсутні.

Відстань між м. Апостолове Дніпропетровської області до ДУ "Петрівська виправна колонія (№49), що розташована за адресою: вул.Польова, 1, с. Новий Стародуб, Петрівський район, Кіровоградська область складає близько 130 км. В той же час, відстань між м. Апостолове Дніпропетровської області до ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)", що розташована за адресою: с.Городище, Рівненський район, Рівненська область - близько 825 км.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що сам факт віддаленості місця проживання дружини ОСОБА_2 до місця знаходження позивача не є винятковою обставиною, що перешкоджає подальшому перебуванню ОСОБА_1 в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)".

Однак судами не надано оцінку важливому та доречному аргументу позивача, а саме тому, що його клопотання обумовлено бажанням бути переведеним до колонії такого ж типу наближеної до місця проживання його дружини, з якою має бажання підтримувати сімейні стосунки, що наразі є ускладненим через значну відстань.

Чи підтримуються сімейні стосунки між позивачем та його дружиною, чи дійсно вона фактично проживає за місцем реєстрації у м. Дніпропетровську, зазначеним позивачем у клопотанні, чи має намір дружина відвідувати свого чоловіка у ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96)" або ДУ "Петрівська виправна колонія (№ 49), чи є перешкодою для відвідування або чи впливає на частоту таких відвідувань відстань до колонії, де її чоловік перебуває в даний момент, та чи влине його переведення на частоту таких відвідувань та інше, суди могли б встановити безпосередньо допитавши в якості свідка дружину позивача - ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявне клопотання скаржника про допит свідків в режимі відеоконференції, а саме засудженого ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Проте, суд першої інстанції протокольною ухвалою від 09 січня 2019 року необґрунтовано відхилив клопотання скаржника про допит його дружини в режимі відеоконференції, у зв`язку з чим не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги.

Отже, суди попередніх інстанцій прийшли до передчасного та необґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин справи Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення даної справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Приписами пункту 3 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обумовлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

За таких обставин справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Зважаючи на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2019 року - скасувати, а справу направити на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду