Справа № 240/2659/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2659/19

Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

11 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

за участю: секретаря судового засідання: Ткача В.В.

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ від 29.08.2018 № 124.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подала апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що позивач вже реалізувала своє право на звернення до суду в порядку ст.383 КАС України, однак Житомирський окружний адміністративний суд залишив позов без задоволення, оскільки прийшов до висновку, що з прийняттям наказу від 29.08.2018 № 124 між сторонами фактично виникли нові правовідносини.

29.07.2019 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

11.09.2019 до початку розгляду справи від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, мотивоване тим, що останнім подавалося клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак станом на 10.09.2019 про результати його розгляду Управління не повідомлено, а також на те, що два представники відповідача задіяні в інших судових засіданнях.

Колегія суддів вказане клопотання залишила без розгляду, зважаючи на наступне.

Положеннями п.п. 2.2.7. п. 2.2 Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затверджена наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 №174 встановлено, що надсилання офіційного листа електронною поштою здійснюється за умови реєстрації документа та запису вихідного реєстраційного номера і дати документа у файл, що відповідає конкретному документу. Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.

Відповідно до п.п.2.2.18. п.2.2 Інструкції для підтвердження офіційного статусу документів, отриманих електронною поштою, не скріплених електронно-цифровим підписом, або отриманих каналами факсимільного зв`язку, повинні бути надані (надіслані) їх оригінали.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" від 22 травня 2003 року № 852-IV електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

За приписами ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора.

Положеннями ч. 2 ст. 167 КАС України визначено, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Як встановлено зі змісту клопотання відповідача, останнє не підписане електронно-цифровим підписом у встановленому законом порядку. На підтвердження зазначеного, головним спеціалістом відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства суду Друзь Ю.О. складено відповідну довідку.

Таким чином, зважаючи на те, що клопотання не містить електронного цифрового підпису, тобто подано без додержання вимог ч.1 ст.167 КАС України, останнє підлягає залишено без розгляду.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу ГУ Держгеокадастру в Житомирській області на слідуюче.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Так, дану справу призначено до апеляційного розгляду ухвалою суду від 16.07.2019, яка згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана відповідачем 29.07.2019. Тобто, останньому більш ніж за місяць було відомо про дату розгляду даної справи, а отже він мав достатньо часу на вжиття заходів щодо забезпечення участі представника у судовому засіданні на вказану дату, а також для завчасного подання заяви про перенесення розгляду справи на іншу дату, однак жодного із вказаних заходів не вжив.

Щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції, то згідно наявної в КП ДСС довідки, ухвала про відмову в проведенні судового засідання в режимі відеоконференції направлена відповідачу на офіційну електронну адресу 10.09.2019.

При цьому, колегія суддів зазначає, що проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом, а не обов`язком суду. В той же час відмова в задоволенні клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не є підставою для відкладення розгляду справи.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проетку землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами с.Видумка (в адмінмежах Бабичівської сільської ради Пулинського району Житомирської області), в задоволенні якої відповідачем відмовлено.

Вказана відмова оскаржена позивачем в судовому порядку.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 у справі № 806/2299/18 визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення встановленої форми щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області.

Рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в апеляційному порядку, однак ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2018 залишено без змін.

Під час примусового виконання судового рішення у справі № 806/2299/18, позивачу стало відомо, що 29.08.2018 відповідачем прийнято наказ №29 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 від 18.12.2017.

При цьому в наказі зазначено, що останній прийнято на виконання рішення по справі № 806/2299/18.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач може вирішити вказану спірну ситуацію шляхом звернення до суду в порядку ст.383 КАС України, яка регламентує підстави та порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду, а не в порядку звернення до суду першої інстанції з новим позовом.

При цьому суд зауважив, що спірний наказ прийнятий саме на виконання рішення суду (повторно розглянута заява і прийнятий наказ щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою), а те, що він прийнятий до набрання судовим рішенням законної сили, не свідчить про його протиправність, оскільки передбачена законодавством обов`язковість до виконання судових рішень, що набрали законної сили, не перешкоджає їх добровільному виконанню відповідачем після їх прийняття до набрання ними законної сили.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

В той же час, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що закон не забороняє суб`єкту владних повноважень добровільно виконати судове рішення до набрання ним чинності.

Між тим під час апеляційного розгляду справи встановлено наступне.

Як зазначено вище, 18.06.2018 року Житомирським окружним адміністративним судом прийнято рішення по справі № 806/2299/18, яким, зокрема зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення встановленої форми щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області.

Як слідує зі змісту вказаного судового рішення, підставою для первинної відмови в задоволенні заяви від 18.12.2017 зазначено те, що графічні матеріали, додані до клопотання, не дають можливості встановити відповідність місце розташування земельної ділянки вимогам закону та відсутня позиція сільської ради стосовно надання Головним управлінням дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тобто заява фактично не відповідає ч.6 ст.118 ЗК України.

Однак, під час розгляду справи № 806/2299/18 Житомирський окружний адміністративний суд дійшов висновку про протиправність такої відмови, оскільки заява ОСОБА_1 відповідає вимогам ст.118 ЗК України.

Разом з тим, відповідач стверджуючи, що наказ №124 від 29.08.2018 прийнятий на виконання судового рішення по справі № 806/2299/18, розглядає заяву позивача від 18.12.2017 всупереч висновкам, викладеним в даному рішенні та вказує ті ж причини для відмови в задоволенні заяви, що визнані судом безпідставними.

Вищезазначене, на переконання колегії суддів не може свідчити про те, що спірне рішення по даній справі, прийняте на виконання рішення по справі № 806/2299/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 по справі № 806/2299/18 оскаржене саме відповідачем, а отже останній не погоджувався з висновками суду, викладеними у ньому та вважав рішення незаконним. При цьому, не дочекавшись результатів апеляційного оскарження рішення з яким не погоджується, приступив до його добровільного виконання та прийняв на його виконання наказ №124.

Також, під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач після набрання рішенням по справі № 806/2299/18 законної сили та в процесі його примусового виконання зверталась до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження ГУ Держгеокадастру в Житомирській області на Мартинівську сільську раду. Вказана заява була підтримана відповідачем, а рішення суду першої інстанції від 22.11.2018 про відмову в задоволенні заяви оскаржувалось Управлінням в апеляційному порядку (ухвала СААС від 20.02.2019). При цьому відповідач, який в рамках розгляду даної справи стверджує, що рішення по справі № 806/2299/18 виконане в добровільному порядку, жодних доказів на його виконання ні органу ДВС, ні суду під час розгляду справи за заявою про заміну сторони виконавчого провадження, не надав. Не оскаржувалась останнім і постанова державного виконавця про примусове виконання рішення, в зв`язку з виконанням його в добровільному порядку.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що наказ №124 від 29.08.2018 не може вважатись рішенням, вчиненим суб`єктом владних повноважень на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 у справі № 806/2299/18. Про протилежне не може свідчити лише той факт, що в наказі зазначено, що він прийнятий на виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач обрала невірний спосіб захисту свого права та повинна вирішувати питання, порушене в цьому позові в порядку ст.383 КАС України.

При цьому колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, що позивач вже намагалась захистити своє право шляхом подання заяви відповідно до ст.383 КАС України, однак рішенням суду, останнім відмовлено в задоволенні заяви з тих підстав, що між сторонами фактично виникли нові правовідносини (ухвала від 18.04.2019).

Наявність за результами розгляду зазначеної заяви судового рішення, яке набрало законної сили, за умови повторного подання позивачем заяви в порядку ст.383 КАС України, тягне за собою наслідки, передбачені ч.2 ст.170 КАС України.

Стосовно правомірності наказу ГУ Держгеокадастру у Житомирській області №124 від 29.08.2018, колегія суддів вказує на таке:

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі по тексту - ЗК України) та Законом України "Про землеустрій".

Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абзацу першого частини сьомої статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 07 червня 2019 року (справа №1140/2695/18), від 07 серпня 2019 року (справа №159/752/17), від 16 травня 2019 року (справа №826/17220/17), від 20 червня 2019 року (справа №349/986/18), від 21 серпня 2019 року (справа №809/7/16),

Разом з тим, ГУ Держгеокадастру в Житомирській області відмовляючи ОСОБА_1 в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області не врахувало, що відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України така відмова має бути мотивованою, а підставою відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Правова позиція за подібних правовідносин була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 820/688/17).

Слід також зазначити, що у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року (справа № 509/4156/15-а), ухваленої Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду вказано, що у разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю.

Відомості про те, що відповідач звертався до позивача з пропозицією усунути будь-які недоліки заяви, у справі відсутні.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем, з урахуванням вищезазначених норм ЗК України, подано відповідні документи, то у відповідача не було правомірних підстав відхиляти заяву щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства. В свою чергу відповідачем не надано доказів правомірності оскаржуваного наказу.

Сукупність вищенаведених обставин, дає суду підстави для висновку про обгрунтованість доводів позивача викладених в апеляційній скарзі, а відтак колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ч. 6 статті 245 КАС України, у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

За правилами ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, інститут судового контролю полягає у здійсненні судом контролюючої функції по відношенню до суб`єкта владних повноважень з дотримання ним принципу обов`язковості судового рішення.

З набранням чинності нової редакції КАС, законодавцем розширено повноваження суду та надано судам право встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення після ухвалення ним рішення, у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що органом влади порушується принцип обов`язковості судового рішення.

При цьому, слід зважати на те, що встановлення судового контролю є правом суду, а не його обов`язком.

Так, предметом позову у цій справі є правомірність наказу відповідача, який за результатами розгляду справи слід визнати неправомірним та таким, що підлягає скасуванню. Отже наказ №124 від 29.08.2019 вважається скасованим з моменту набуття чинності рішенням суду у цій справі, тобто з 11.09.2019, а відтак підстави для вжиття додаткових заходів для виконання судового рішення по даній справі, відсутні.

За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями ч. 7 ст. 139 КАС України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З наявних в матеріалах справи дублікатів квитанцій № 0.0..1 від 14.02.2019 та №0.0..1 від 06.12.2019, що позивачем при зверненні до суду із позовом та апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн.

Отже, зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено повністю та прийнято рішення про задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, кошти в розмірі 1921 грн.

Керуючись ст.ст.44, 139, 167, 170, 205, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 370, 382, 383 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 29.08.2019 №124.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну) гривню.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 вересня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.