Справа № 826/28160/15
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Губської Л.В., Шурка О.І.,

за участю секретаря: Рагімової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання рішень, дій, бездіяльності протиправними та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання рішень, дій, бездіяльності протиправними та стягнення коштів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року позов в частині позовних вимог було залишено без розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги повністю та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом першого заступника Міністра - головним державним санітарним лікарем України від 09.12.2010 №272-о ОСОБА_1 призначено на посаду головного державного санітарного лікаря зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення - головного лікаря Державного закладу «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України з 14.12.2010.

Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 14.11.2011 №1184 «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» на Міністерство охорони здоров`я, Міністерство аграрної політики та продовольства, Міністерство інфраструктури покладено обов`язок здійснити заходи щодо ліквідації бюджетних установ та підприємств, працівники яких здійснюють функції, передбачені положеннями про центральні органи виконавчої влади.

Відповідно до пункту 197.1.2 Національного плану дій на 2012 рік щодо впровадження Програми економічних реформ на 2010-2014 роки «Заможне суспільство, конкурентоспроможна економіка, ефективна держава», затвердженого Указом Президента України від 12.03.2012 №187 визначено, що реалізація Плану заходів щодо оптимізації структури та чисельності територіальних органів Державної санітарно-епідеміологічної служби України здійснюється МОЗ України.

Наказом МОЗ України від 21.09.2012 №176-о «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ України» наказано ліквідувати державні заклади, установи та організації, що належать до сфери управління МОЗ України, за переліком, згідно з додатком. Затверджено персональний склад ліквідаційних комісій юридичних осіб, за переліком, що додається до наказу. ОСОБА_1 вказаним наказом призначений головою ліквідаційної комісії Державного закладу «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження».

Крім того, позивач звільнений з посади головного лікаря Наказом МОЗ України від 28.12.2012 №301-о «Про звільнення головних лікарів СЕС об`єктів з особливим режимом роботи». Вказаним наказом звільнено головних лікарів СЕС об`єктів з особливим режимом роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, зокрема, ОСОБА_1 з посади головного державного санітарного лікаря зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення - головного лікаря Державного закладу «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України.

Позивач зазначав, що незважаючи на звільнення у грудні 2012 року, вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку виплачена йому лише у травні 2015 року, а тому на підставі статей 116, 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.12.2012 по дату проведення відповідних виплат - 27.05.2015 року.

Правовідносини щодо розрахунку при звільнені врегульовані статтею 116 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З системного аналізу вказаних норм матеріального права вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, обов`язок щодо виплати середнього заробітку покладається на роботодавця або уповноважений ним орган.

Згідно пунктів 3.1, 3.3 Статуту Державного закладу «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України, затвердженого наказом МОЗ України від 18.02.2008 №83, Державний заклад «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України є юридичною особою, має закріплене за нею майно, може від свого імені укладати договори, та угоди, набувати майнові права, виконувати обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді. Державний заклад «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України є неприбутковим закладом.

Державний заклад «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження» МОЗ України у якому позивач працював на посаді головного лікаря ліквідовано у 2015 році, що сторонами не заперечується.

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Судом першої інстанції враховано, що ліквідація юридичної особи є однією з форм припинення юридичної особи, за якої відсутнє правонаступництво прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи.

Позивач просив стягнути з відповідачів суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте, відповідачі у справі не є правонаступниками ліквідованого державного закладу чи уповноваженими особами, на які покладено обов`язок здійснити такі виплати.

Так, відповідно до пункту 1 Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №400/2011, Державна санітарно-епідеміологічна служба України (Держсанепідслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра охорони здоров`я України. Держсанепідслужба України входить до системи органів виконавчої влади у галузі охорони здоров`я та утворюється для забезпечення реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що новостворений центральний орган виконавчої влади - Держсанепідслужба України не є правонаступником прав та обов`язків ліквідованих державних закладів, що підтверджується правовим статусом Держсанепідслужба України, визначеним у Положенні про Державну санітарно-епідеміологічну службу України. Крім того, Положення про Державну санітарно-епідеміологічну службу України чи інші нормативно-правові акти не містить посилання на те, що Держсанепідслужба України є правонаступником ліквідованих державних закладів.

А тому, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з МОЗ України на його користь виплати у сумі 206496 грн. 50 коп. за час виконання обов`язків голови ліквідаційної комісії СЕС зони відчуження, то підстави для їх задоволення відсутні, зважаючи на наступні обставини.

Наказом МОЗ України від 21.09.2012 №176-о «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ України» наказано ліквідувати державні заклади, установи та організації, що належать до сфери управління МОЗ України, за переліком, згідно з додатком. Затверджено персональний склад ліквідаційних комісій юридичних осіб, за переліком, що додається до наказу. Позивач вказаним наказом призначений головою ліквідаційної комісії Державного закладу «Санітарно-епідеміологічна станція зони відчуження».

Проте, пунктом 3 визначено обов`язки голови ліквідаційної комісії, зокрема, відповідно до пункту 3.1 вказаного наказу голова ліквідаційної процедури повинен забезпечити у двомісячний строк з моменту реєстрації цього наказу здійснення в установленому законодавством України порядку заходи щодо ліквідації юридичної особи.

Крім того, пунктом 3.11 зазначеного наказу передбачено, що голова ліквідаційної комісії подає до МОЗ України щомісячні (до 5 числа першого місяця, наступного за звітним) звіти про здійснення заходів з ліквідації відповідної юридичної особи.

При цьому, доводи позивача щодо належного виконання вимог вказаного наказу мають оціночний характер та спростовується доказами наявними у матеріалах справи.

МОЗ України діяло як суб`єкт управління об`єктами державної власності і відносини, які склались між позивачем та МОЗ України не є трудовими відносинами та відповідно не передбачають виплату заробітної плати.

Щодо позовних вимог про стягнення з МОЗ України суми спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 80 000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Губська Л.В.

Суддя Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлено - 29 липня 2019 року.