Справа № 826/6378/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6378/18 Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, в якому просив, з урахуванням змін:

- визнати протиправними дії начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради Корната В.В. щодо винесення ним розпорядження «Про створення комісії по факту, який стався 23 лютого 2018 року» від 03 березня 2018 року №25 та скасувати його як незаконне;

- визнати протиправними дії першого заступника начальника Управління Глухова С.А., заступника начальника Управління Нестерука І.А., заступника начальника Управління Лазарчука Р.В., начальника відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 Верцімагу І.В. , начальника відділу експлуатації та ремонту технологічного обладнання Павлюка І.П. , начальника відділу кадрів Шалун Л.В., заступника начальника відділу організації виробництва та договірно-правової роботи Павлика О.М., які згідно розпорядження від 03 березня 2018 року №25 були у складі комісії;

- визнати протиправними дії начальника Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради Корната В.В. щодо винесення ним розпорядження від 23 березня 2018 року №32 «Про оголошення догани ОСОБА_1 » та скасувати зазначене розпорядження як незаконне.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 червня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача, закрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними, скасування розпоряджень та роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті колегіально, у складі трьох суддів за правилами загального позовного провадження. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що питання щодо підсудності вимог позивача вже було предметом розгляду в рамках даної справи, зокрема, ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 липня 2018 року вже закривалось провадження з аналогічних підстав та в подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року вказану ухвалу суду першої інстанції було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, таким чином, рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання віднесено спірні правовідносини, що склались між сторонами до публічно-правових, однак суд першої інстанції свідомо проігнорував вимоги Конституції України та КАС України і остаточне рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року. Також апелянт зазначає, що його було прийнято на державну службу і ним прийнято присягу державного службовця та він має статус державного службовця, оскільки його державна служба не припинялась, а тому зазначений спір стосується проходження публічної служби та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не порушив норми процесуального права щодо невиконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року, оскільки на підставі вказаної постанови суд першої інстанції прийняв справу до свого провадження, та витребувала у відповідача документи для з`ясування обставин у справі, а доводи позивача щодо невиконання судом першої інстанції зазначеної постанови суду апеляційної інстанції є безпідставними, а посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, яку обіймає позивач, не належить до публічної служби і спірні правовідносини виникли в той момент, коли позивач не перебував на публічній службі, оскільки 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 власноручно написав заяву про переведення його на посаду, яка не передбачає збереження статусу державного службовця, що було реалізовано наказом відповідача №312, в якому було зазначено про зміну правового статусу.

Будучі належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду справи, позивач у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 23 березня 2018 року №32 (а.с.12 т.1) за результатами роботи комісії, створеної розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 03 березня 2018 року №25 для вивчення ситуації, описаній у листі керівника відділу з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України Адамович Н.М. від 26 лютого 2018 року №09-2/1-58, викладеними у звіті від 14 березня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 , завідувач сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, в робочий час 21, 22 та 23 лютого 2018 року самовільно залишив робоче місце та в грубій формі розмовляв з працівниками відділу з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України, чим порушив п.3.3, 4.1, пп.4.1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України та посадової інструкції завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, в частині дотримання норм етики поведінки, внаслідок чого, керуючись ст.147-149 КЗпП України оголошено ОСОБА_1 , завідувачу сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, догану.

Вважаючи вказане розпорядження та дії, що слугували підставою для прийняття зазначеного розпорядження протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, дійшов висновку, що за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, оскільки посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України не відноситься до публічної служби, а тому оскаржувані дії та рішення не можуть бути предметом оцінки адміністративного суду.

За наслідком перегляду ухвали суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч.1 ст.5 КАС України).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що наказом керівника по Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 07 лютого 2007 року №31 (а.с.232 т.3) позивача призначено на посаду завідувача сектору зеленого господарства, як такого, що пройшов конкурсний відбір та присвоєно 7 ранг державного службовця. Того ж дня ОСОБА_1 прийняв присягу державного службовця (а.с.233 т.3).

Наказом керівника по Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 05 лютого 2009 року №31 (а.с.256 т.3) призначено порядком переведення з 05 лютого 2009 року позивача завідувача сектору зеленого господарства, на посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського утримання будинків.

Наказом керівника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 20 лютого 2009 року №47 (а.с.258 т.3) позивачу присвоєно 6 ранг державного службовця.

Наказом керівника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 05 лютого 2010 року №35 (а.с.265 т.3) призначено порядком переведення з 05 лютого 2010 року ОСОБА_1 , завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського утримання будинків, на посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського утримання будинків по вул.Грушевського 5, 18/2.

Відповідно до наказу керівника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2011 року №328 (а.с.274 т.3) позивачу присвоєно 5 ранг державного службовця.

19 травня 2016 року згідно з наказом керівника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №143 (а.с.287 т.3) ОСОБА_1 призначено порядком переведення на посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського обслуговування будинків по АДРЕСА_5.

Колегія суддів звертає увагу, що у зв`язку з прийняттям 10 грудня 2015 року Верховною Радою України Закону України «Про державну службу» №889, який набрав чинності 01 травня 2016 року, окремі категорії працівників у державних органах втратили статус державних службовців.

Так, посада, яку обіймав позивач, належала до посад державної служби на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №703 «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», додаток 1-1 до якої визначав належність посади завідувача сектору Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України до четвертої категорії державних службовців.

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №465 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 06 серпня 2016 року, визнано такою, що втратила чинність постанову Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №703.

Розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 07 жовтня 2016 року №105 «Про введення структури та штатних розписів Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України» (а.с.294 т.3) введено в дію структуру Управління адміністративними будинками Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України; штатний розпис працівників Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування; штатний розпис робітників Управління адміністративними будинками Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування, зайнятих обслуговуванням адміністративних будинків Верховної Ради України.

Пунктом 2 вказаного Розпорядження передбачено закріпити на підставі затвердженої структури та штатного розпису працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування Управління та штатного розпису робітників Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування, зайнятих обслуговуванням адміністративних будинків Верховної Ради України, зокрема, за відділом утримання будинків та прибудинкових територій АДРЕСА_5.

Згідно з п.3 вказаного Розпорядження відділу по роботі з кадрами та з питань державної служби доручено: в межах затвердженого штатного розпису працівників Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування, повідомити працівників про зміни в структурі та штатному розписі, про наступне припинення державної служби та зміну істотних умов праці в порядку, передбаченому статтею 32 Кодексу законів про працю України; запропонувати працівникам переведення на іншу роботу та здійснити таке переведення згідно чинного законодавства.

Про зміну істотних умов праці позивач був повідомлений 12 жовтня 2016 року, про що наявний його особистий підпис (а.с.295 т.3) та йому було замість посади завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського обслуговування будинків по АДРЕСА_5 запропоновано посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій № 1 будинку по АДРЕСА_5 .

В матеріалах справи також міститься заява позивача від 09 грудня 2016 року (а.с.296 т.3) про переведення на посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій АДРЕСА_5.

Наказом першого заступника начальника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 12 грудня 2016 року №312 (а.с.298 т.3) переведено ОСОБА_1 з 12 грудня 2016 року з посади завідувача сектору зеленого господарства відділу господарського обслуговування будинків по АДРЕСА_5 на посаду завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій АДРЕСА_5.

З преамбули вказаного наказу вбачається, що його прийнято у зв`язку зі зміною правового статусу окремих категорій працівників Управління (втрата статусу державних службовців), затвердженням розпорядження по Управлінню справами Апарату Верховної Ради України від 06 жовтня 2016 року №104 та введення в дію штатного розпису працівників Управління адміністративними будинками Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, які виконують функції з обслуговування (розпорядження по Управлянню від 07 жовтня 2016 року №105).

З наказом від 12 грудня 2016 року №312 позивач ознайомлений 14 грудня 2016 року, про що свідчить його особистий підпис.

Зазначені обставини також відображені в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.87-89 т.2).

Колегія суддів звертає увагу, що Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, не передбачено підстав для внесення відомостей про втрату статусу державного службовця, або обставин, за якими відмітка про прийняття присяги державного службовця втрачає чинність. Натомість, така обставина встановлюється внутрішніми розпорядчими документами (наказами, розпорядженнями) по підприємству (установі, організації), що відображено в наказі першого заступника начальника по Управлінню адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 12 грудня 2016 року №312 (а.с.298 т.3).

Зі змісту посадової інструкції завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, затвердженої першим заступником начальника Управління адміністративними будинками 12 жовтня 2016 року (а.с.18-19 т.1), завідувач сектору належить до професійної групи «Керівники», є штатним співробітником сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1. Призначається на посаді і звільняється з посади наказом начальника Управління у встановленому трудовим законодавством порядку. Завідувач сектору підпорядковується безпосередньо начальнику відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 та заступнику начальника цього відділу. Згідно положень даної посадової інструкції за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, передбачених даною посадовою інструкцією, несе відповідальність у межах, визначених трудовим законодавством.

Проаналізувавши положення вказаної посадової інструкції колегія суддів доходить висновку, що нею не передбачено здійснення повноважень, безпосередньо пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу.

Крім того, зміст наявного у матеріалах справи Положення про Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням по Управлінню справами Апарату Верховної Ради України від 20 березня 2018 року №14 (а.с.30-34 т.1), свідчить, що Управління, будучи складовою майнового комплексу, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, є юридичною особою публічного права, створене з метою належного утримання та експлуатації адміністративних будинків Верховної Ради України, об`єктів спеціального та соціального призначення, споруд, іншого нерухомого майна, а також інженерних комунікацій і обладнання, що знаходиться на його балансі або перебувають у користуванні.

Пунктом 17 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п.15 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

З аналізу вказаних норм законодавства України, що було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, та з огляду на зміст наведених вище актів Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України вбачається, що посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1, яку обіймає позивач, не належить до посад державної служби у розумінні Закону України «Про державну службу», оскільки у межах її проходження останній не здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій державного органу, а відносини, що склались між сторонами не мають публічно-правового характеру, та зазначений спір не є спором з приводу проходження громадянами публічної служби. Відповідач не виконує владно-управлінських функцій щодо ОСОБА_1 , а діє як роботодавець, керуючись нормами Кодексу законів про працю України.

Питання щодо належності посади позивача до посад державної служби та належності даного спору до адміністративної юрисдикції вже було предметом судового розгляду в рамках справи №826/13068/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, в ході розгляду якого ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачу його право звернення з таким позовом в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що посада завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 Управління адміністративними будинками не відноситься до публічної служби, а тому оскаржувані дії та рішення не можуть бути предметом оцінки адміністративного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2019 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі №826/13068/18, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що правильне застосовування пункту 1 частини першої статті 170 КАС України КАС України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, обставина щодо не належності посади завідувача сектору зеленого господарства відділу утримання будинків та прибудинкових територій №1 Управління адміністративними будинками до публічної служби (державної служби) підтверджена висновками Верховного Суду, що свідчить про неможливість розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право цивільне і виникає із трудових правовідносин, а отже, має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині не дотримання вимог Конституції України та КАС України шляхом свідомого ігнорування постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року, оскільки вказаною постановою було скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 18 липня 2018 року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, що і було в повному обсязі виконано судом першої інстанції, шляхом постановлення ухвали від 24 грудня 2018 року (а.с.134 т.2) про прийняття до провадження адміністративної справи.

Натомість, суд апеляційної інстанції у постанові від 06 листопада 2018 року зазначив про неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що в свою чергу було усунуто Окружним адміністративним судом м.Києва шляхом отримання додаткових доказів у справі, які в повній мірі підтвердили не підсудність даної справи адміністративному суду.

Інші посилання апелянта, зокрема щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення до справи у якості співвідповідача Голову Верховної Ради України та в частині можливого порушення порядку створення та реєстрації юридичної особи Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України є безпідставними, оскільки такі обставини не призвели до неправильного вирішення питання щодо належності розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком розгляду апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження у даній справі з підстав неналежності її розгляду за правилами КАС України.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м.Києва від 24 червня 2019 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 16 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма