Справа № 420/1538/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1538/19
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Єщенка О.В.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у складі суду судді: Бжассо Н.В. в місті Одесі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 42 від 01.03.2019 року, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просив:

- визнати наказ Головного управління Держаної міграційної служби України в Одеській області № 42 від 01.03.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийняти рішення відносно до ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог повністю. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем було неправомірно прийнято наказ №42 від 01 березня 2019 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбчачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 громадянин Афганістану, уродженець м. Герат, 2-район, за віросповіданням мусульманин-суніт, одружений з 22.04.2005 року з гр. Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою має сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , рідна мова - дарі, на рівні спілкування володіє російською мовою.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 виїхав з Афганістану 23.02.2018 р. авіарейсом Кабул (Афганістан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі багаторазової візи типу D серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина Афганістану серії НОМЕР_2 ( Т. 1 а.с. 71-74).

02.04.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення на батьківщину в зв`язку з переслідуванням його за релігійною ознакою, побоюванням стати жертвою жертвоприношення.

За порушення правил перебування іноземців в Україні посадовою особою міграційного органу складено на позивача протокол та винесено постанову серії ПР МОД 001914 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.04.2018 р. №75, на підставі висновку, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с. 310).

Відповідно до висновку від 19.04.2018 р. по особовій справі №2018ОD0048 міграційною службою було встановлено, що історія переслідування заявника є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім того, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім`ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються. Повідомленні позивачем обставини стосовно отримання ймовірних погроз від представників терористичного угрупування «Талібан» є неправдивими. Так з його слів погрози від вищезазначених осіб почались ще в 2014 р. Водночас протягом 4 років він мав можливість безпечно проживати на території рідного для нього м. Герат (Афганістан) та продовжував працювати у типографії не зазначаючи при цьому жодних проблем у зв`язку зі своєю діяльністю, і у нього існувала можливість вільного переміщення країною, що підтверджується його поясненнями щодо безперешкодного отримання необхідних документів, поїздки до Пакістану у зв`язку з необхідністю лікування його батька. Крім того у разі існування реальної загрози його життю на території країни громадської належності у нього була можливість покинути Афганістан разом зі своєю дружиною та сином три роки тому.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2018 року у справі №815/2044/18 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 . Вказане рішення суду залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2018 року.

18.02.2019 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.03.2019 року посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №42 від 01.03.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з вказаним наказом позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. п. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, колегія судів наголошує, що особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, під час проведення співбесіди 26.02.2019 року позивач вказав, що спокійно виїжджав з Афганістану, його батьки, брати та сестри проживають в Афганістані та позивач спілкується з ними за допомогою телефонного зв`язку. Також, позивач вказав, що міста Кабул і Герат контролює держава, а хто контролює інші регіони Афганістану йому невідомо.

Крім цього, під час співбесіди 26.02.2019 року, на запитання посадової особи ГУ ДМС України в Одеській області про мету звернення позивача до міграційного органу, ОСОБА_1 вказав, що звертається для того, щоб не порушувати закони, хоче проживати в Україні легально, його дружина і дитина тут, а в Афганістані його життя в небезпеці, а також, 30-річна праця прирівнюється ні з чим. В Афганістані позивач був поважною людиною, а в Україні - вантажник.

Проте, вже під час співбесіди 01.03.2019 року позивач на запитання щодо мети його звернення до ГУ ДМС України в Одеській області вказав, що його життя знаходиться в небезпеці, з кожним днем в Афганістані все гірше й гірше. Якщо в день вбивали заступника ДАІ, то хто такий позивач, щоб його залишили в живих. На запитання під час співбесіди з приводу того, що позивач надав таку ж саму інформацію, що й під час першого звернення, позивач повідомив, що він вже говорив і повторюється, що йому і його родині погрожують, брата побили, забрали мотоцикл, будинок виставили на продаж, погрози не припинялись, тому позивач повторно звернувся за захистом.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.07.2018 року у справі №815/2044/18, яке набрало законної сили, суд визнав необґрунтованою та неправдоподібною історію переслідування позивача щодо отримання погроз від угрупування « Талібан ».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки позивач під час другого звернення надав ідентичні відомості щодо переслідування його з боку угрупування « Талібан » та рішенням суду, яке набрало законної сили, історія переслідування апелянта визнана необґрунтованою та неправдоподібною, вказана обставина не потребує доказування під час розгляду даної справи.

Щодо переслідування позивач з боку угрупування « Даєш », судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач самостійно зазначив, що отримував таку погрозу під час телефонної розмови лише один раз близько 2,5 років назад та більше від вказаного угрупування погроз не отримував. Жодних доказів на підтвердження вказаного факту позивач не надав.

Щодо листа, який позивач надав на підтвердження переслідування його з боку талібів, слід зауважити, що вказаний лист датований 01.12.2014 року, а позивач виїхав з Афганістану 23.02.2018 року, тобто більш ніж три роки після отримання вказаного листа та, як особисто вказав, країну громадянського походження покинув без перешкод. Крім того, суд першої інстанції вірно враховано, що у період, між датою отримання листа та датою виїзду до України, позивач виїжджав до Пакистану, що додатково свідчить про наявність можливості у позивача вільно пересуватися на тільки країною походження, а й виїжджати за кордон та знову повертатися до Афганістану.

Апеляційний суд не погоджується із посиланням позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою збройного конфлікту у разі повернення в країну Афганістан, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом так і щодо прийняття рішення органом міграційної служби про примусове повернення в країну походження.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.03.2019 р. по справі №826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі №815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Відповідно до положень ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Колегія суддів враховує вказані позивачем обставини, щодо ситуації збройного конфлікту в країні Афганістан, проте особа позивача не довела наявність суб`єктивних характеристик з-за які може побоюватися стати жертвою військового конфлікту та в матеріалах справи відсутні належні докажи, того що на даний час в країні Афганістану ситуація є небезпечною та такою, що загрожує життю та здоров`ю позивача.

Проте позивачем під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції не зазначено на чому саме ґрунтуються його побоювання щодо можливої загрози його життю.

Крім того, позивач не надав ґрунтовних та об`єктивних підтверджень щодо його активного політичного життя на території Афганістану. Він не приймав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій, не приймав участі у демонстраціях проти влади.

В матеріалах справи відсутні, а до суду та органів міграційної служби не надані докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач під час звернення за захистом не повідомив про побоювання зазнати серйозної шкоди у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження у разі повернення до країни громадянської належності.

Отже, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів враховує аналіз інформації по країні походження позивача, відповідно до актуальної ІКП (Департамент безпеки США) встановлено, що безпекова ситуація у м. Кабул є пріоритетним завданням на 2018, 2019 роки (http:// www/defense.gov/News/Article/Article/1471301/officials- note- progress-in- afghanistan difficulty - for -taliban/).

Додатково встановлено, що станом на березень 2018 року американські військові розпочали співробітництво з афганськими національними силами безпеки та оборони Афганістану в контексті зміцнення безпеки в країні (додаток №2 до висновку, за посиланням: http://www.khaama.commilitary-partnering-with-the-afghan-forces-to-bolstes-kabul-security-04660/).

Разом із тим, актуальною ІКП підтверджується задовільна безпекова ситуація у рідному для позивача м. Герат та м. Кабул, яке приймає громадян Афганістану, депортованих з країн ЄС після отримання відмови в міжнародному захисті (додаток №3 до висновку, за посиланням: http://www.aljazeera.com/news/2017/04/forced-deportees-europe-arrive-kabul 48100.html;

http://www.bakhtarnews.com.af/eng/social/item/37169-five-development-projects-inaugurated-in-herat.html).

Матеріалами УВКБ ООН також встановлено, що з 2016 року діє програма добровільного повернення громадян Афганістану, які проходять процедуру великих містах. Також встановлено, що за 6 місяців 2017 року до Афганістану добровільно повернулось 33 373 репатріантів http://afghanistan.ru/doc/101545.html; http://data2.unhcr.org/en/documents/download/59085).

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС України факти про країну апеляційний колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невстановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на матеріали особової справи позивача, основною метою позивача є легалізація в Україні для того, щоб була можливість постійно проживати з дружиною та сином. У зв`язку із тим, що позивач отримав під час виїзду до України візу типу «Д», а не «С», він на даний час не може легалізуватися в Україні на підставі документів дружини.

Крім того колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта на інформацію по країні походження позивача, оскільки надана позивачем інформація стосується міста Кабул, тоді як позивач проживав у м. Герат.

На думку суду, вказані відомості свідчать про відсутність у позивача умов, зазначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та про звернення за міжнародним захистом лише з метою легалізації в Україні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №42 від 01.03.2019 року, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко