Справа № 812/1255/17
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року

Київ

справа №812/1255/17

адміністративне провадження №К/9901/3/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року ( у складі головуючого судді Ірметова О.В.)

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року (у складі головуючого судді - Василенко Л.А., суддів: Гайдара А.В., Ястребової Л.В.)

у справі № 812/1255/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Луганській області

про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування винагороди за безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції за період з 7 листопада 2015 року до 20 січня 2016 року у сумі 20333,97 гривень, зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату винагороди за вказаний період та у зазначеній вище сумі.

2. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати винагороди за безпосередню участь у антитерористичній операції, зобов`язано стягнути на користь позивача винагороду у розмірі 17099,64 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року постанову Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року скасовано, позовні вимоги залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

4. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Наказами Першого заступника Антитерористичного центру при Службі безпеки України - керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей ( далі - АТО) у період з 7 липня 2014 року по 7 листопада 2014 рік та з 7 листопада 2015 року по 27 липня 2016 рік ОСОБА_1 було залучено до безпосередньої участі у антитерористичній операції на території Луганської області.

6. У вказаний час позивач перебував у районі проведення АТО, оскільки, місто Сєвєродонецьк Луганської області згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) було зоною проведення АТО.

7. Відповідно до довідки управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області про доходи, грошове забезпечення позивача становило: у листопаді 2015 року 6652,80 грн, у грудні 2015 року 8316,00 грн, у січні 2016 року - 5365,17 грн.

8. Грошове забезпечення позивачу за вказані місяці сплачено, однак не сплачена винагорода за безпосередню участь в АТО. Вважаючи такі дії відповідача протиправними ОСОБА_1 звернувся до суду.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

9. Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 виходив з їх обґрунтованості, натомість апеляційний суд залишаючи без розгляду позовну заяву вказав, що позивач пропустив строк звернення за захистом своїх порушених прав і відсутні підстави для поновлення такого строку.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

10. Позивач у своїй касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції не вірно застосував положення статті 99 КАС України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вважає, що підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) і позивач не обмежений строком звернення до суду з заявленими вимогами.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

11. Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

12. Відповідно до частин першої, третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

13. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, згідно частинами першою, третьою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

14. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

15. Встановлені судами обставини свідчать про обізнаність позивача про порушення його прав внаслідок невиплати йому винагороди за безпосередню участь в антитерористичних операціях у липні 2016 року після проведення з ним остаточного розрахунку. З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише у вересні 2017 року.

16. Конституція України, проголосивши України соціальною, правовою державою, визначає зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю ( статті 1,3 частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

17.Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

18. Згідно зі частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

19. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

20. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

21. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

22. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» №1774-VIII, зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

23. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова КМУ №1294 від 07.11.2007 року) грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

24. Таким чином, винагорода за участь у антитерористичній операції, яка має виплачуватись за весь період участі в її проведенні, відповідно до Постанови КМУ №1294 від 07.11.2007 року, та є винагородою, що має постійний характер, входить до структури заробітної плати і відповідно, є її складовою.

25. Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

26. З наведених норм чинного законодавства слідує, що щомісячна винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за своєю правовою природою є заробітною платою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» №1774-VIII, зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, тобто ці виплати входять до структури заробітної плати.

27. Таким чином, позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції без обмеження будь-яким строком.

28. За такого правового регулювання апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовується положення частини другої статті 233 КЗпП України, у зв`язку з чим безпідставно залишив позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.

29. Відтак, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

30. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 345, 353, 356 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року скасувати, а справу № 812/1255/17 направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

О.В. Калашнікова,

Судді Верховного Суду