Справа № 360/1561/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року справа №360/1561/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Міронової Г.М., Ястребової Л.В., секретар судового засідання Кобець О.А., за участі представника позивача Чернобая С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Чернобая Сергія Сергійовича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (повне судове рішення складено 11 липня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1561/19 (суддя в І інстанції Чернявська Т.І.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Луганській області про скасування постанови про накладення штрафу,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року представник позивача - адвокат Чернобай С.С. звернувся до суду в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Луганській області (далі - Управління Держпраці), в якій просив суд скасувати постанову відповідача від 06 березня 2019 року № ЛГ103/1434/НП/ПД/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу у розмірі 375 570,00 грн. (далі - постанова про накладення штрафу).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 січня 2019 року на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання від 30 січня 2019 року № 01-17/80 посадовими особами відповідача здійснено інспекційне відвідування місця, де здійснює господарську діяльність позивач, з питань додержання законодавства про працю в частині фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору та складено Акт інспекційного відвідування від 08 лютого 2019 року № ЛГ103/1434/НП/ПД/АВ/ПТ/ТД-ФС (далі - Акт інспекційного відвідування). 06 березня 2019 року заступником начальника Управління Держпраці Рисухіним Д.Л. винесено спірну постанову, якою на позивача накладено штраф у розмірі 375 570,00 грн.

З посиланням на положення статей 21, 23, 24, 115, 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509), представник позивача зазначав, що можливість накладення штрафу передбачена на підставі акта про порушення, виявлене під час перевірки, а не під час інспекційного відвідування, оскільки за приписами Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та Порядку здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295), інспекційне відвідування є формою державного контролю за додержанням законодавства про працю, а перевірка - формою державного нагляду.

Також наголосив, що факт допущення позивачем до роботи працівників без належного оформлення трудових відносин та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а навпаки, досліджені документи свідчать про наявність фактичних трудових відносин у повній відповідності із чинним законодавством, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у позові, зокрема, апелянт наголошує, що висновки місцевого суду стосовно тотожності понять «інспекційне відвідування» та «перевірка» є помилковими з огляду на приписи Порядку № 295, якими визначено поняття форми державного контролю та форми державного нагляду, які є різними за правовою природою. Крім того, зазначив, що встановлений Управлінням факт укладення таких угод з працівниками позивача, як «Договір на послуги» не свідчить про порушення роботодавцем ст. 24 КЗпП, отже висновки акту інспекційного відвідування є помилковими, а спірна постанова про накладення штрафу підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Пунктом 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 386/2011 (далі - Положення № 386/2011), визначено, що Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра соціальної політики України.

Відповідно до пункту 7 Положення № 386/2011 управління Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

За приписами підпункту 3 пункту 4 Положення № 386/2011 управління Держпраці України відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням вимог законодавства про занятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню.

Відповідно до Положення про Управління Держпраці затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03 серпня 2018 року № 84, Управління Держпраці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується. У своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами Міністра соціальної політики, іншими актами законодавства України; відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (а.с.180-187).

Повноваження, права та обов`язки державних інспекторів Держпраці та територіальних державних управлінь визначені, крім загальних законів, конвенціями Міжнародної організації праці, ратифікованих Законами України від 08 вересня 2004 року № 1985-IV «Про ратифікацію Конвенції міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі» та від 08 вересня 2004 року № 1986-IV «Про ратифікацію Конвенції міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві».

Зазначені конвенції мають пріоритетне значення, оскільки статтею 15 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права; згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства; статтею 8-1 КЗпП України визначено, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Відповідно до статті 16 Конвенції № 81 інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України від 05 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина четвертою статті 2 Закону № 877-V).

Зокрема, відповідно до вимог частини п`ятої статті 2 Закону № 877-V органи Держпраці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), додержуються принципів державного нагляду (контролю); місця здійснення державного нагляду (контролю); вимог щодо врегулювання окремих питань виключно законами; обмеження у проведеннях заходів нагляду контролю в разі наявності конфлікту інтересів; трактування норм на корить суб`єкта господарювання у разі їх неоднозначного трактування; заборона на вилучення оригіналів документів та техніки; обов`язку збереження комерційної та конфіденційної таємниці; умов проведення планових заходів, розробки методики для визначення критерії ризику; право суб`єкта господарювання на ознайомлення з підставами заходу та отримання посвідчення (направлення) на проведення заходу; вимог до складення наказу, посвідчення (направлення) на проведення заходу та акту за результатами заходу; відповідальність посадових осіб органу державного нагляду (контролю); права суб`єктів господарювання; право на консультативні підтримку суб`єктів господарювання; громадський захист; оскарження рішень органів державного нагляду (контролю); та умови віднесення суб`єктів господарювання до незначного ступеня ризиків у разі не затвердження відповідних критеріїв розподілу.

Згідно із частиною першою статті 259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 265 КЗпП визначено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Порядок № 295 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 826/8917/17, яка набрала законної сили 14 травня 2019 року, визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суд визначає, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99 визначено, що перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли до 14 травня 2019 року, положення Порядку № 295 є застосовними.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці:

Держпраці та її територіальних органів;

виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно із абзацами восьмим, п`ятнадцятим підпункту 6 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів про роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів.

Відповідно до положень пункту 5 Порядку № 295 рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Пунктом 12 Порядку № 295 визначено, що вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню (пункт 8 Порядку № 295).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 295 тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

Пунктом 18 Порядку № 295 визначено, що у разі відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, об`єкту відвідування надсилається копія акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування та письмова вимога із зазначенням строку поновлення документів. На час виконання такої вимоги строк проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування зупиняється.

Згідно із пунктами 19, 20, 21 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування. Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Згідно із пунктом 23 Порядку № 295 припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Пунктом 24 Порядку № 295 встановлено, що:

припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду;

у приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю;

припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником;

один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Таким чином, аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача, та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи до притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.

У свою чергу, інспекційне відвідування може здійснюватися без попереднього повідомлення об`єкта відвідування у разі, якщо таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню. Службове посвідчення інспектор праці пред`являє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі під час інспекційного відвідування.

Судами першої та апеляційної інстанції установлено, що 29 грудня 2018 року за вхідним № 8273/01-12 до Управління Держпраці надійшов лист Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 29 грудня 2018 року за № 18254/04-03, в якому серед іншого надано інформацію щодо страхувальників, у яких застраховані особи виконували роботи (надавали послуги) за цивільно-правовими договорами (додаток 2). В зазначеному переліку міститься інформація щодо ФОП ОСОБА_2 , у якого у жовтні 2018 року питома вага кількості осіб, які виконували роботи (надавали послуги) за цивільно-правовими договорами, до штатної чисельності працівників складає 150,0 % (а.с.203-204).

Начальником Управління Держпраці Міленіним В. видано наказ від 30 січня 2019 року № 74 «Про проведення інспекційного відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 », яким відповідно до підпункту 6 пункту 5 та пункту 10 Порядку № 295 на підставі інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 29 грудня 2018 року за № 18254/04-03, керуючись статтею 12 Конвенції № 81, доручено проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 начальнику відділу державного нагляду додержання законодавства соціального страхування управління з питань праці Управління Держпраці Кравець Ганні Вікторівні, начальнику відділу експертизи умов праці управління з питань праці Нагорному Віктору Вікторовичу , інспекційне відвідування здійснити у строк з 31 січня 2019 року по 01 лютого 2019 року. Під час проведення заходу перевірити додержання законодавства про працю в частині фактичного допуску працівника (ів) до роботи без оформлення трудового договору (а.с.202).

На підставі наказу від 30 січня 2019 року № 74 першим заступником начальника відповідача Удовенко І . видано направлення на проведення інспекційного відвідування від 30 січня 2019 року за № 01-17/80, в якому, зокрема, зазначено початок інспекційного відвідування - з 31 січня 2019 року, закінчення інспекційного відвідування - 01 лютого 2019 року; тип заходу: позаплановий; вид заходу: інспекційне відвідування; предмет здійснення інспекційного відвідування: перевірити додержання законодавства про працю в частині фактичного допуску працівника(ів) до роботи без оформлення трудового договору. Також міститься прохання забезпечити особисту присутність або уповноваженої особи під час проведення інспекційного відвідування (а.с.15, 205).

Направлення на проведення інспекційного відвідування від 30 січня 2019 року за № 01-17/80 отримано 31 січня 2019 року керуючою справами позивача ОСОБА_5 , про що свідчить її розписка на зворотному боці направлення (а.с.205зв.).

31 січня 2019 року інспекторами відповідача видано Вимогу про надання/поновлення документів № ЛГ103/1434/НД/ПД, якою керуючу справами Тарасенко Л.В. зобов`язано у строк до 10 години 00 хвилин 04 січня 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування: трудові договори найманих працівників, посадові інструкції, повідомлення до ДФС про прийняття працівників, табелі обліку робочого часу за 2018 рік, відомості по нарахуванню та виплаті заробітної плати працівникам, копії трудових книжок. Вимогу отримано останньою 31 січня 2019 року (а.с.18-19).

Згідно з поясненнями ОСОБА_5 від 31 січня 2019 року у ФОП ОСОБА_2 за трудовими договорами працюють ОСОБА_5 з 14 жовтня 2008 року та бармен ОСОБА_6 з 01 червня 2018 року. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 працюють з 01 жовтня 2018 року за договорами на послуги на посадах кухаря, офіціанта та мийника посуду. На час перевірки звіти подані вчасно та сплачувались відрахування до бюджету, але договорів на поточний місяць не оформлено. Книга обліку трудових книжок, штатний розпис, графік роботи бару та працівників не ведеться (а.с.206).

31 січня 2019 року інспекторами праці у присутності керуючої справами позивача складено та підписано Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування № ЛГ103/1434/НД у зв`язку з відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (а.с.16-17).

04 лютого 2019 року інспекторами праці у присутності позивача складено та підписано Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування № ЛГ103/1434/НД у зв`язку з відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю - трудових договорів найманих працівників (а.с.20).

04 лютого 2019 року видано вимогу про надання/поновлення документів № ЛГ103/1434/НД/ПД, якою ФОП ОСОБА_2 зобов`язано у строк до 10 год. 00 хв. 07 лютого 2019 року надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування: копії звітів з єдиного соціального внеску за період з жовтня 2018 року по грудень 2018 року (а.с.27).

08 лютого 2019 року інспектором праці Кравець Г.В. , службове посвідчення № 1434, та інспектором праці Нагорним В.В., службове посвідчення № 480, складено Акт інспекційного відвідування, в розділі ІІІ «Опис виявлених порушень» якого зафіксовані виявлені порушення (а.с.21-24):

1) частина перша статті 24 КЗпП - у ФОП ОСОБА_2 працюють ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за відсутності трудового договору, що є порушенням частини першої статті 24 КЗпП України;

2) частина третя статті 24 КЗпП - у ФОП ОСОБА_2 допущені до роботи без укладання трудового договору ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Таким чином, працівники допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, шо є порушенням частини третьої статті 24 КЗпП;

3) частина третя статті 24 КЗпП, Постанова Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі - Постанова № 413) - ОСОБА_11 працює на підставі трудового договору від 25 травня 2018 року згідно з наказом № 02 (без дати) з 01 червня 2018 року на посаді бармена.

Повідомлення до державної податкової інспекції у м. Рубіжному Головного управління ДФС у Луганській області про прийняття на роботу ОСОБА_11 було направлено 20 червня 2018 року. Таким чином, працівник був допущений до роботи до повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Постановою № 413.

На Акт інспекційного відвідування позивачем 13 лютого 2018 року до Управління Держпраці подані заперечення (а.с.25,26).

Повідомленням від 15 лютого 2019 року за № 01-15/532 відповідач повідомив ФОП ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу (а.с.28).

22 лютого 2019 року позивачем подано клопотання від 21 лютого 2019 року про відкладення розгляду справи (а.с.31), на що повідомленням від 25 лютого 2019 року за № 01-15/688 заступник начальника Управління Держпраці Рисухін Д. повідомив позивача, що розгляд справи про накладення штрафу призначено на 06 березня 2019 року об 11 годині 00 хвилин (а.с.32).

06 березня 2019 року відповідачем винесено постанову про накладення штрафу, згідно з якою на підставі Акта інспекційного відвідування за порушення частин першої, третьої статті 24 КЗпП України, у відповідності до вимог статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 8 Порядку № 509, та на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України, накладено на ФОП ОСОБА_2 штраф у розмірі 375 570,00 грн. (а.с.33).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини третя та четверта статті 265 КЗпП України).

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначено Порядком № 509.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Слід зазначити, що форми та порядок здійснення контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства про працю регламентовано Порядком № 295, а застосування терміну «перевірка» в тексті Порядку № 509 свідчить про те, що останній був прийнятий раніше за Порядок № 295, в якому застосовується термін «інспекційне відвідування», замість визначення, яке містилося у наказі Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року № 390 «Про затвердження Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів», що втратив чинність на підставі наказу Міністерства соціальної політики України від 04 грудня 2017 року № 1917.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що за правовим змістом поняття «інспекційне відвідування» та «перевірка» в даному випадку є тотожними та являють собою форми державного контролю у сфері дотримання вимог законодавства про працю.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів (пункт 5 Порядку № 509).

Згідно із пунктами 6 та 7 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Положеннями пункту 8 Порядку № 509 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Розгляд справ на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, акта, зазначеного в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, здійснюється уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Щодо безпосередньо виявлених порушень, які стали підставою накладення штрафу у спірних правовідносин слід зазначити таке.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено, крім Конституції України, КЗпП.

Так, частиною першою статті 3 КЗпП передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення поняття трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та Повідомлення, затвердженого Постановою № 413.

За приписами статті 23 КЗпП трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 жовтня 2018 року до Рубіжанської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Луганській області ФОП ОСОБА_2 подано повідомлення про прийняття на роботу з 02 жовтня 2018 року ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.36, 37).

Між позивачем та ОСОБА_7 укладено цивільно-правові угоди: договір на послуги від 01 жовтня 2018 року № 01 на строк з 02 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року; договір на послуги від 01 листопада 2018 року № 4 на строк з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року; договір на послуги від 01 грудня 2018 року № 7 на строк з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року, договір на послуги від 02 січня 2019 року № 1 на строк з 02 січня 2019 року по 31 січня 2019 року; договір на послуги від 01 лютого 2019 року № 4 на строк з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року (а.с.62, 72, 82, 145, 155).

За умовами вищевказаних договорів ОСОБА_7 взяла на себе зобов`язання надати послуги з приготування холодних, гарячих блюд та заготовок, а ФОП ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання своєчасно прийняти та сплатити винагороду за виконану роботу у розмірі 1000,00 грн.

На підставі заяв ОСОБА_7 від 02 жовтня 2018 року, від 01 листопада 2018 року, від 01 грудня 2018 року, від 02 січня 2019 року, від 01 лютого 2019 року про прийняття на роботу на посаду кухаря на умовах договору на послуги позивачем видані накази про прийняття ОСОБА_7 на роботу на посаду кухаря від 01 жовтня 2018 року № 3, від 01 листопада 2018 року № 4, від 01 грудня 2018 року № 5, від 01 січня 2019 року № 1, від 01 лютого 2019 року № 2 (а. с.61, 70, 71, 80, 81, 90, 144, 153, 154, 163).

02 жовтня 2018 року ОСОБА_7 ознайомлена з посадовою інструкцією кухаря в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.173).

Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_7 складені акти приймання-передачі робіт (послуг) за договорами від 01 жовтня 2018 року № 01, від 01 листопада 2018 року № 4, від 01 грудня 2018 року № 7, від 02 січня 2019 року № 1, від 01 лютого 2019 року № 4 (а.с.63, 73, 83, 146, 156).

Наказом позивача від 04 лютого 2019 року № 3 на підставі заяви від 04 лютого 2019 року кухаря ОСОБА_7 звільнено з 04 лютого 2019 року за згодою сторін (а.с.164, 167).

Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено цивільно-правові угоди: договір на послуги від 01 жовтня 2018 року № 2 на строк з 02 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року; договір на послуги від 01 листопада 2018 року № 5 на строк з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року; договір на послуги від 01 грудня 2018 року № 8 на строк з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року, договір на послуги від 02 січня 2019 року № 2 на строк з 02 січня 2019 року по 31 січня 2019 року; договір на послуги від 01 лютого 2019 року № 5 на строк з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року (а.с.64, 74, 84, 147, 157).

За умовами вищевказаних договорів ОСОБА_9 взяла на себе зобов`язання надати послуги з прибирання приміщення, а позивач взяв на себе зобов`язання своєчасно прийняти та сплатити винагороду за виконану роботу у розмірі 500,00 грн.

На підставі заяв ОСОБА_9 від 01 жовтня 2018 року, від 01 листопада 2018 року, від 01 грудня 2018 року, від 02 січня 2019 року, від 01 лютого 2019 року про прийняття на роботу на посаду прибиральниці на умовах договору на послуги позивачем видані накази про прийняття ОСОБА_9 на роботу на посаду прибиральниці від 01 жовтня 2018 року № 3, від 01 листопада 2018 року № 4, від 01 грудня 2018 року № 5, від 01 січня 2019 року № 1, від 01 лютого 2019 року № 2 (а.с.61, 69, 71, 79, 81, 89, 144, 152, 154, 162).

02 жовтня 2018 року ОСОБА_9 ознайомлена з посадовою інструкцією прибиральниці в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.171).

Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_9 складені акти приймання-передачі робіт (послуг) за договорами від 01 жовтня 2018 року № 2, від 01 листопада 2018 року № 5, від 01 грудня 2018 року № 8, від 02 січня 2019 року № 2, від 01 лютого 2019 року № 5 (а.с.65, 75, 85, 148, 158).

Наказом від 04 лютого 2019 року № 3 на підставі заяви від 04 лютого 2019 року прибиральницю ОСОБА_9 звільнено з 04 лютого 2019 року за згодою сторін (а.с.164, 166).

Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено цивільно-правові угоди: договір на послуги від 01 жовтня 2018 року № 3 на строк з 02 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2018 року; договір на послуги від 01 листопада 2018 року № 6 на строк з 01 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року; договір на послуги від 01 грудня 2018 року № 9 на строк з 01 грудня 2018 року по 31 грудня 2018 року, договір на послуги від 02 січня 2019 року № 3 на строк з 02 січня 2019 року по 31 січня 2019 року; договір на послуги від 01 лютого 2019 року № 6 на строк з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року (а.с.66, 76, 86, 149, 159).

За умовами вищевказаних договорів ОСОБА_8 взяла на себе зобов`язання надати послуги з обслуговування клієнтів кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », прийняття від них замовлень, розрахунок та прибирання після уходу клієнтів, а ФОП ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання своєчасно прийняти та сплатити винагороду за виконану роботу у розмірі 500,00 грн.

На підставі заяв ОСОБА_8 від 01 жовтня 2018 року, від 01 листопада 2018 року, від 01 грудня 2018 року, від 02 січня 2019 року, від 01 лютого 2019 року про прийняття на роботу на посаду офіціанта на умовах договору на послуги ФОП ОСОБА_2 видані накази про прийняття ОСОБА_8 на роботу на посаду прибиральниці від 01 жовтня 2018 року № 3, від 01 листопада 2018 року № 4, від 01 грудня 2018 року № 5, від 01 січня 2019 року № 1, від 01 лютого 2019 року № 2 (а.с.61, 68, 71, 78, 81, 88, 144, 151, 154, 161).

02 жовтня 2018 року ОСОБА_8 ознайомлена з посадовою інструкцією офіціанта в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.168).

Між позивачем та ОСОБА_8 складені акти приймання-передачі робіт (послуг) за договорами від 01 жовтня 2018 року № 3, від 01 листопада 2018 року № 6, від 01 грудня 2018 року № 9, від 02 січня 2019 року № 3, від 01 лютого 2019 року № 6 (а.с.67, 77, 87, 150, 160).

Наказом ФОП ОСОБА_2 від 04 лютого 2019 року № 3 на підставі заяви від 04 лютого 2019 року офіціанта ОСОБА_8 звільнено з 04 лютого 2019 року за згодою сторін (а.с.164, 165).

Згідно з податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 4 квартал 2018 року та 1 квартал 2019 року, поданими позивачем до Головного управління ДФС у Луганській області, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 отримували доходи за ознакою 102 (а.с.97-98, 99-100, 101-102).

Згідно з Довідником ознак доходів фізичних осіб, який є додатком до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 року за № 111/26556, ознака доходу 102 - це виплати відповідно до умов цивільно-правового договору (суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору, крім доходів, зазначених в абзаці третьому пункту 4 підрозділу 1 розділу ХХ Кодексу (підпункт 164.2.2 пункту 164.2 статті 164 розділу IV Податкового Кодексу України)).

У всіх вищевказаних договорах зазначено, що виконавці виконують роботу на свій ризик, самостійно організовують виконання роботи, не підпадають під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, самі забезпечують себе усім необхідним для виконання роботи. Всі вищевказані акти приймання - передачі виконаних робіт не містять інформації про будь-які кінцеві результати виконання роботи.

Разом з тим, предметом договорів на послуги є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізичні особи повинні були виконувати систематично певні трудові функції в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк.

При цьому, в укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги), не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що договори на послуги, укладені позивачем з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 протягом жовтня 2018 року - лютого 2019 року, мають ознаки трудового характеру.

Наведене свідчить про факт прийняття на роботу цих працівників, проте за відсутності укладення роботодавцем трудових договорів відповідно до вимог статті 24 КЗпП, за що встановлена відповідальність згідно з пунктом 2 частини другої статті 265 КЗпП.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17 (№ рішення в ЄДРСР 75148848), від 26 вересня 2018 року у справі № 822/723/17 (№ рішення в ЄДРСР 76695525), від 13 червня 2019 року у справі № 1840/2507/18 (№ рішення в ЄДРСР 82406167), від 13 червня 2019 року у справі № 824/896/18-а (№ рішення в ЄДРСР 82406158), від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18 (№ рішення в ЄДРСР 82406152).

Статтею 8 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні.

Тридцятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за одну особу становить 125 190,00 грн. (4173,00 грн. х 30).

За трьох працівників, щодо яких скоєно порушення, штраф становить 375 570,00 грн. (125 190,00 грн. х 3).

Таким чином, постанова про накладення штрафу в частині розміру застосованого штрафу відповідає вимогам абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

В свою чергу, апеляційна скарга не містить інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених в цій справі обставин та, з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскарженого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Чернобая Сергія Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року у справі № 360/1561/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 17 вересня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді Г. М. Міронова

Л. В. Ястребова