Справа № 826/3968/17
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3968/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

позивача ОСОБА_1 , представника відповідачів ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: не зазначена) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з дня звільнення, тобто з 06.11.2015 р. по день винесення судом рішення про поновлення на роботі; зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з 06.11.2015 р. шляхом видачі відповідного наказу, введення відповідної посади до штатного розпису Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та фактичного допуску ОСОБА_1 до роботи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з 17 січня 2017 року по 20 лютого 2017 року у сумі 5 620,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 р. по день ухвалення судом рішення, вже було предметом судового розгляду у справі № 826/26753/15 та вже врегульоване в судовому порядку згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.01.2017 р., оскільки спірні правовідносини у даній справі виникли 20.02.2017 року - тобто у день видачі протиправного наказу ГУМВС України в м. Києві № 7 о/с про його звільнення з 06.11.2015 року.

Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про чинність наказу ГУМВС України в м. Києві № 4 о/с від 01.02.2017 р., яким позивача було поновлено на посаді, оскільки оскаржуваний наказ у часовому проміжку було прийнято пізніше - 20.02.2017 р.

Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що станом на 28.03.2019 р. вже існував наказ № 39 о/с від 23.08.2018 р., яким позивача звільнено з посади, що додатково нівелює висновки суду першої інстанції в цій частині.

Апелянт наголошує на порушенні судом першої інстанції вимог ст. 235 КЗпП України, згідно якої працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналогічні положення, як зазначає апелянт, містяться і в п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженому постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Також апелянт посилається на п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 18.06.2019 р. за вх. № 21818, у якому відповідач (Головне управління Національної поліції України у місті Києві) зазначає, що за результатами розгляду адміністративної справи № 826/26753/15 позивач вже отримав кошти у розмірі 70251, 00 грн. як суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 07.11.2015 р. по 16.01.2017 р.

Також відповідач повідомляє суд апеляційної інстанції про те, що на виконання судових рішень у справі № 826/3968/17 ГУМВС України в м. Києві видало наказ від 23.06.2018 р. № 24 о/с про скасування наказу ГУМВС України в м. Києві від 20.02.2017 р. № 7 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС України. Крім того, 30.08.2018 р. згідно платіжного доручення № 25 ОСОБА_1 Подільським РУ ГУМВС України в м. Києві перераховано кошти за час вимушеного прогулу у сумі 62289, 22 грн. (з урахуванням 1, 5 % військового збору загалом у сумі 61354, 89 грн.).

Відповідач вважає, що вимушений прогул, як явище, це наслідок скасування протиправного рішення роботодавця про звільнення особи з роботи, в той час, як на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач не працював.

Відповідач погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що повторне стягнення середнього заробітку чинним законодавством не передбачене.

В частині застосування коефіцієнту підвищення грошового забезпечення відповідач вважає, що відсутні правові підстави у ОСОБА_1 щодо застосування до нього як до колишнього працівника міліції постанови КМ України від 11.11.2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», відтак є нікчемним прохання стягувати кошти з урахуванням збільшення грошового окладу по схожій посаді в Національній поліції при тому, що позивача було звільнено зі служби в ОВС.

Крім того, відповідач звертає увагу, що вказана позовна заява вже була предметом розгляду в якості уточненої позовної заяви під номером 44, у задоволенні якої було відмовлено.

Відповідач також вказує, що відповідно до пункту 13 положення про ГУМВС України у місті Києві загальну чисельність і фонд оплати праці працівників ГУ МВС України у місті Києві, його структуру і штатний розпис затверджує Міністр внутрішніх справ України, а тому відповідач не уповноважений вводити до штатного розпису нові штатні одиниці.

Окремо відповідач визнає, що внаслідок скасування наказу від 20.02.2017 р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в ОВС залишається таким, що діє, наказ ГУМВС України в місті Києві від 01.02.2017 р. № 4 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі в ОВС.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив позивача, зареєстрована 09.07.2019 р. за вх. № 25216, у якій позивач вважає доводи відповідача припущеннями.

Позивач зауважує, що на сторінці 5 абзацу 1 відзиву відповідач сам визнає факт неповного розрахунку з позивачем, оскільки виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснена лише за період з 20.02.2017 р. по 13.03.2018 р., не враховуючи при цьому період з 06.11.2015 р. по 20.02.2017 р.

Також позивач вважає, що раніше виплачені кошти по іншій справі щодо іншого звільнення не мають відношення до звільнення, яке є предметом даної справи № 826/3968/17.

Відображаючи повторно доводи апеляційної скарги, позивач переконаний, що наказ ГУМВС України в м. Києві № 4 о/с від 01.02.2017 р. про поновлення позивача є проміжним та автоматично втрачає чинність після підписання наказу ГУМВС України в м. Києві № 7 о/с від 20.02.2017 року, що також було зазначено ним в засіданні суду апеляційної інстанції 12.09.2019 р.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, 06 листопада 2015 року наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві № 1009 о/с начальника сектору розкриття злочинів, пов`язаних з торгівлею людьми, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ згідно з пунктами 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до пункту «г» (через скорочення штатів) пункту 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у справі № 826/26753/15 та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, які набрали законної сили, скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06 листопада 2015 року № 1009 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , поновлено останнього на посаді начальника сектору боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, стягнуто на користь останнього суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві щодо незапропонування ОСОБА_1 інших посад та не встановлення можливості подальшого використання на службі та зобов`язано Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві 01 лютого 2017 року було видано наказ № 4 о/с про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектору розкриття злочинів, пов`язаних з торгівлею людьми Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві із 06 листопада 2015 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Натомість, у подальшому 20 лютого 2017 року Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві винесено наказ № 7 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади, на якій його було поновлено на підставі рішення суду, з 06 листопада 2015 року через скорочення штату, який був предметом оскарження у даній справі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2018 р., адміністративний позов задоволено частково: скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ в місті Києві від 20 лютого 2017 року №7 о/с. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням з 20 лютого 2017 року по 13 березня 2018 року в сумі 62289, 22 грн. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму заборгованості - фінансової різниці за 7, 8 семестр навчання, що виникла у останнього перед Національною академією внутрішніх справ внаслідок незаконного звільнення наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №1009 о/с від 06 листопада 2015 року у розмірі 6548, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи оскаржуваним рішенням суду першої інстанції позовні вимоги частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки, фактично, на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 06.11.2015 р. по 16.01.2017 р. та з 20.02.2017 р. по 13.03.2018 р., та оскільки позивача оскаржуваним наказом від 20.02.2017 р. було звільнено з 06.11.2015 р., період з 17.01.2017 р. по 19.02.2017 р. залишився неохопленим вищезазначеними судовими рішеннями, а відтак позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу також за цей період.

В той же час, щодо поновлення позивача на посаді суд першої інстанції зауважив, що залишається чинним наказ від 01.02.2017 р. № 4 о/с та питання його реалізації перебуває на стадії виконання боржниками, а відтак відсутні підстави для дублювання процедури поновлення позивача на посаді.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вказана норма, як справедливо зазначає апелянт, вимагає від органу, що розглядає трудовий спір, поновлення працівника на посаді з одночасним стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В той же час, колегія суддів звертає увагу і на доводи апелянта щодо незаконності наказу від 20.02.2017 р. в частині звільнення останнього «заднім» числом та зазначає наступне.

Підставою для звернення позивача з адміністративним позовом слугувало те, що позивача наказом від 20.07.2017 р. повторно звільнено з посади з 06.11.2015 р., що вочевидь є протиправним та така протиправність підтверджується висновками судів адміністративної юрисдикції різних інстанцій, висловленими у даній справі.

Натомість, як свідчать матеріали справи, позивач увесь цей період свої посадові обов`язки не виконував та питання щодо посади, на якій позивач повинен приступити до роботи, на даний час залишається не вирішеним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач перебував у спірний період у стані вимушеного прогулу не на підставі наказу від 20.02.2017 р. (що прийнятий пізніше), а на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06 листопада 2015 року № 1009 о/с, скасованого в подальшому судовими рішеннями у адміністративній справі № 826/26753/15.

За таких обставин, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції щодо того, що позивачем вже отримано кошти за вимушений прогул за іншим судовим рішенням, а повторність такого стягнення положеннями КЗпП України не передбачена.

За умови повторності звільнення працівника з посади стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовується виключно в частині періоду, що не охоплений попереднім стягненням, оскільки повторний вимушений прогул в період іншого вимушеного прогулу фактично не відбувається в силу юридичної природи.

Крім того, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції щодо того, що реалізація наказу від 01.02.2017 р. № 4 о/с про поновлення позивача на посаді при скасованому наказі про звільнення позивача в межах даної справи сприятиме повному та ефективному способу захисту його прав.

При цьому, формалізм у вигляді повторного поновлення позивача на посаді в період проведення виконавчих дій з цього питання за попереднім судовим рішенням колегія суддів вважає надмірним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, Подільського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 12.09.2019 р.)