Справа № 200/10990/19-а
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2019-09-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

16 вересня 2019 р. Справа №200/10990/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Лиманської міської ради Донецької області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчиняти певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати незаконним рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 17 травня 2013 року №6/23-2348; стягнути з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 70 000 грн.

В позові, з урахуванням заяви про поновлення строку звернення до суду з позовом, зазначала, зокрема, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку і отримала сертифікат № ДН 0040011 на право користування земельною ділянкою від 26.05.2015 року.

26 травня 2015 року в Держгеокадастрі м. Красний лиман Позивач переоформила на своє ім`я сертифікат та отримала викопіювання з планово-картографічного матеріалу проекту реформування, перерозподілу площ та грошової оцінки земель сільськогосподарських угідь КСП «Дружба» Краснолиманськоо району Донецької області. Ця земельна ділянка розташована на приватному полі біля с. Рубці Лиманського району Донецької області за № НОМЕР_1 розміром 5,1173 га. Позивачу не треба було згідно рішення Краснолиманської міської ради від 15.09.2004 року № 4/25-422 п. 2 звертатись до Краснолиманської ради та витребовувати своє право на земельну ділянку (пай), бо її чоловік був на зборах членів КСП «Дружба» при розподілу поля з земель КСП «Дружба» та він отримав його у спадок від первісного власника сертифікату на пай землі ще у травні 1999 року за заповітом від свого померлого батька - ОСОБА_3 . Батько чоловіка Позивача хворів спадковими хворобами, а коли він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з`ясувалось, що паєм землі № НОМЕР_1 з 10.03.2000 року користувався громадянин ОСОБА_4 , уклавши договір оренди на ОСОБА_3 , за його сертифікатом. Цей договір був переданий вже спадкоємцю - чоловікові Позивача 17 березня 2004 року. Позивач зазначає, що скали договір оренди без відома власника сертифікату та зареєстрували в Рубцівській сільській раді 10 березня 2000 року. Договір оренди від 10 березня 2000 року не відповідає дійсності від самого початку, бо підпис ОСОБА_3 - первісний власник сертифікату, не ставив. Позивач стверджує, що сфальсифікований договір оренди навіть не відповідає типовому договору для оренди земельної ділянки(паю) згідно наказу Держкомзему України від 17 січня 2000 року № 5, затвердженому Міністерством юстиції України. Чоловік Позивача до 1976 року мешкав у с. Рубці з батьками, його дані зберігались у сільській раді с. Рубці, але ОСОБА_4 ніколи не спілкувався з ним і не висував пропозиції укласти з ним договір оренди на пай землі № НОМЕР_1 розміром 5, 1173 га на території с.Рубці Краснолиманського району Донецької області.

На звернення до Краснолиманської міської ради стосовно приватизації належного Позивачу пая, і отримання технічної документації Позивач отримала відмову, бо на той час Краснолиманська міська рада не була уповноважена видавати рішення згідно ч.З ст. 122 Земельного Кодексу України, ст. 3, ст. 5 ЗУ «Про порядок виділення земельної ділянки натурі (на місцевості)власникам земельних часток(паїв)».

Позивач звернулась до Рубцівького старостинського округу з проханням надати договір оренди укладений між ОСОБА_4 та Рубцівською сільською радою від 20 серпня 2013 року. На своє звернення отримала відповідь, що ніякого договору оренди громадянин ОСОБА_4 не укладав з Рубцівською сільською радою на оренду земельних часток (паїв). Позивач отримала від Лиманської міської ради відповідь від 22.03.2018 року та рішення Краснолиманської міської ради від 17 травня 2013 року № 6/23-2348.

Позивач просила розтлумачити норми регламенту Лиманської міської ради та законодавства України згідно яких діє особа, яка звертається до органу місцевого самоврядування про отримання дозволів та оформлення земельних ділянок, договорів оренди, та законності отримання ОСОБА_4 земельних паїв у 2013 році.

22 серпня 2019 року Позивач отримала відповідь від Лиманської міської ради про те, що рішення від 17 травня 2013 року № 6/23-2348 «Про передачу в оренду ОСОБА_4 не витребуваних часток(паїв) для ведення фермерського господарства на території Рубцівської сільської ради» є законними та обґрунтованими, і що підстав для скасування цього рішення немає. В результаті ОСОБА_1 вимушена звернулась до адміністративного суду з цим позовом про визнання рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 17 травня 2013 року № 6/23-2348 незаконним.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria, заява № 7360/76) зазначив, що поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається судом, встановленим законом, орган, який, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України, яка визначає підстави набуття права на землю, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті 116 вказаного Кодексу визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

При цьому відповідно до частини 1 статті 92 вказаного Кодексу право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 92 вказаного Кодексу визначає перелік суб`єктів, які набувають права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності.

До вказаного переліку громадян не включено.

Відповідно до статей 13 та 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить, зокрема управління майном, вирішення питань використання землі. Місцеві державні адміністрації вирішують й інші питання, віднесені законами до їх повноважень.

Місцева державна адміністрація, зокрема розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтею 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

Відповідно до пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, в редакції, яка була чинною та підлягала застосуванню на час винесення оскарженого розпорядження та яка застосована відповідачем, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Даний спір стосується речового права на майно, а саме права позивача користування майном - земельними ділянками, які були надані в користування її чоловіку при його житті, та які у 2013 році вилучені оскарженим рішенням.

Також спір стосується успадкування позивачем права користування такими земельними ділянками.

Ставиться питання про визнання протиправним та скасування рішення Лиманської міської ради Донецької області, на підставі якого ОСОБА_4 вчиняв незаконні дії щодо користування земельними ділянками чоловіка позивача, оскільки це рішення, на думку позивача, порушує її як спадкоємця право користування вказаними земельними ділянками.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Інший порядок судового провадження для розгляду таких спорів встановлено частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2018 року в справі №676/3596/16-а (провадження № 11-187апп18) зазначила, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статтями 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, статтями 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними особами, фізичними особами та з суб`єктами підприємницької діяльності.

Відносини, пов`язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є перевірка правильності передачі відповідних прав щодо земельної ділянки (в даному випадку вилучення земельної ділянки шляхом припинення права постійного користування земельними ділянками), не може бути розглянуто за правилами адміністративного судочинства.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 802/1792/17-а, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 29 травня 2018 року в справі № 826/19487/14.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскарженим рішенням Лиманська міська рада Донецької області реалізувала повноваження власника землі і виступила рівноправним суб`єктом земельних відносин, в яких вона не діяла як суб`єкт владних повноважень, оскільки не здійснювала публічно-владних управлінських функцій.

Даний спір обумовлений порушенням приватного права позивача як спадкоємця - права користування спірними земельними ділянками.

З огляду на наведене в справі вбачається спір про право, даний спір є приватно-правовим і не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, що виключає його розгляд за правилами адміністративного судочинства.

Отже вирішення спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, яка встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України; спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Щодо судового збору, сплаченого за подання даного позову, то вказане питання може бути вирішене судом після надходження відповідного клопотання в порядку, що передбачений пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Керуючись статтями 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманської міської ради Донецької області про визнання незаконним рішення Краснолиманської міської ради Донецької області від 17 травня 2013 року №6/23-2348; стягнення з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 70 000 грн.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 16 вересня 2019 року.

Суддя І.В. Шинкарьова