Справа № 500/319/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/7353/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта Вівсяника А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Хрущ В.Л. об 11 год. 02 хв. у м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року) у справі № 500/319/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) № Ф-423-50 від 08 листопада 2018 року та № Ф-423-50 від 14 лютого 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-423-50 від 08.11.2018 та №Ф-423-50 від 14.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 08.11.2018 відносно неї Головним управлінням ДФС у Тернопільській області сформовано податкову вимогу №Ф-423-50 на суму боргу з єдиного внеску, що станом на 31.10.2018 становить 15819, 54 грн. Дану вимогу позивач вважає безпідставною, оскільки згідно інформації з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань № станом на 07.12.2018, вбачається відсутність відомостей про дату та номер запису про взяття та зняття з обліку, назву та ідентифікаційні коди органів статистики, Міндоходів та Пенсійного фонду України, в яких позивач перебуває на обліку як фізична особа підприємець. Відсутність факту перебування на обліку в органах державної фіскальної служби, а відтак, і відповідно, відсутність факту здійснення підприємницької діяльності підтверджується тим, що станом на 07.07.2005 позивач постійно проживала за межами України, на підтвердження чого подано відповідні документи. У зв`язку із цим, будь-якої діяльності, в тому числі, і підприємницької, нею не здійснювалося і на поточну дату не здійснюється у зв`язку із постійним проживання за межами України. Враховуючи вказане, ОСОБА_1 вважає, що вимога податкового органу є протиправною та підлягає скасуванню.

11.03.2019 до суду від позивача, у зв`язку з отриманням під час розгляду справи нової вимоги про сплату боргу (недоїмки) з тим самим номером від 14.02.2019, надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить:

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 за №Ф-423-50, прийняту щодо ОСОБА_1 , на суму боргу з єдиного внеску, що станом на 31.10.2018 становить 15819, 54 грн;

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2019 за №Ф-423-50, прийняту щодо ОСОБА_1 , на суму боргу з єдиного внеску, що станом на 31.01.2019 становить 18276, 72 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у чинному законодавстві - не передбачена можливість звільнення від сплати єдиного соціального внеску осіб, які були зареєстровані фізичними особами-підприємцями та які в подальшому виїхали за межі України (на тимчасове чи постійне проживання) не припинивши у встановленому законом порядку свою підприємницьку діяльність, із відповідним внесенням запису про таке припинення до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності (в період дії Закону України «Про підприємництво» та Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності № 740) чи шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру (з моменту вступу в силу Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» № 755-ІV від 15.05.2003).

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить застереження для фізичних осіб підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, стосовно сплати внеску незалежно від отримання доходу. Внесок нараховується виключно на визначену самостійно суму доходу і обмежений мінімумом і максимумом. Відтак вважає, що у фізичної особи підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Також вказує на те, що відповідач мав право нарахувати внесок, прийнявши вимогу про його сплату на підставі: звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплати (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховується внесок. Проте зазначає, що позивач не подавав звітність, а відповідач чи інший державний орган не проводив перевірку стосовно позивача, не витребовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи. А тому, відомості з інтегрованої картки платника та з Реєстру не входять до переліку «інших документів», оскільки не підтверджують суми виплат (доходу.) Такі відомості на думку апелянта є підставою призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, котре становить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення.

В судовому засіданні представник апелянта надав пояснення та просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 12.06.2001 зареєстрована Чортківською районною державною адміністрацією, як суб`єкт господарювання за номером ФО010999 за кодом ВЕД 52.62 «Роздрібна торгівля з лотків та на ринку» та взята на облік Чортківською ДПІ (Чортківський район) станом на 12.06.2001 за номером 101, з присвоєнням стану платника податків «0 - платник податків за основним місцем обліку».

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 07.12.2018 відомості щодо перебування фізичної особи підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства - відсутні. Також відсутні й відомості щодо припинення позивачем підприємницької діяльності.

08.11.2018 Головне управління ДФС у Тернопільській області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-423-50, яка передбачає сплату позивачем боргу в сумі 15819 грн 54 коп.

Вказана вимоги була сформована на підставі відомостей з інтегрованої картки, відповідно до яких за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 15819 грн 74 коп., яка виникла за період з початку 2017 року по кінець третього кварталу 2018 року.

07.12.2018 року позивачем подано до Головного управління ДФС у Тернопільській області скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-423-50 від 08.11.2018.

Рішенням про результати розгляду скарги № 20493/В/99-99-11-05-02-25 від 26.12.2018 в задоволенні скарги - відмовлено.

Як слідує із змісту Рішення Державної фіскальної служби України від 26.12.2018 за № 20493/В/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги, залишення оскаржуваної вимоги без змін вмотивовано тим, що позивач станом на 31.10.2018 не перебуває в процесі припинення підприємницької діяльності. Відповідно, для задоволення поданої скарги немає підстав.

Позивач вважаючи зазначену податкову вимогу протиправною, звернулась до суду із даним позовом.

14.02.2019 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-423-50, яка передбачає сплату позивачем боргу в сумі 18276 грн 72 коп. у зв`язку зі збільшенням суми заборгованості на 2457 грн 18 коп. за охоплений до нарахування 4 квартал 2018 року, за яким підлягає сплаті заборгованість по єдиному соціальному внеску.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) (далі Закон України № 2464-VI).

В розумінні ст. 1 Закону України № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Право на звільнення від сплати єдиного внеску мають фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону України № 2464-VI).

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України № 2464-VI обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців».

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац 1 п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014).

Відповідно до абзацу 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, який набрав чинності з 01.01.2017, до абзацу 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ внесено зміни, замінивни у першому реченні абзацу другого слова «має право самостійно» словом «зобов`язаний».

Крім цього, Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017 в абзаці 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ слова «році» та «року» замінено відповідно словами «кварталі» та «кварталу».

Згідно з нормами ч. 5 ст. 8 Закону України № 2464-VI єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В силу приписів ч. 4 ст. 8 Закону України № 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

При цьому недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п .6 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2464-VI).

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Згідно із вимогами п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України №2464-VI та Інструкції № 449 на платника єдиного внеску покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Крім цього, ч. 12 ст. 9 Закону України № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 25 Закону України № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 1-3 Розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. В разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Приписами ст. 25 Закону України № 2464-VI та п. 3 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Згідно з п. 5 розділу VI Інструкції № 449 протягом десяти календарних днів з дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у вимозі суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком фіскального органу суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з фіскальним органом шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо згоди з фіскальним органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного фіскального органу або оскаржити вимогу до фіскального органу вищого рівня чи в судовому порядку.

Згідно з п. 3 Розділу VI Інструкції № 449 якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 15 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера «У» (узгоджена вимога).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу (п. 4 Розділу VI Інструкції).

Відтак, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки, і у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платниками єдиного внеску (які не виконали обов`язок щодо самостійного обчислення і сплати цих внесків в порядку і розмірах, визначених Законом України № 2464-VI) податковий орган вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Водночас, аналіз змісту наведених вище норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є саме сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90 КАС України).

Як зазначив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що недоїмка з ЄСВ у позивача виникла у зв`язку з нарахуванням органом доходів і зборів мінімального страхового внеску за 2017 рік та три квартали 2018 року.

Згідно даних інформаційної системи контролюючого органу, сума заборгованості ОСОБА_1 , яка станом на 31.10.2018 становила 15819 грн 54 коп., включає:

нарахована розрахункова сума єдиного соціального внеску за 2017 рік станом на 09.02.2018 у розмірі 8448 грн 00 коп. (704 грн (мінімальний розмір ЄСВ в період з 01.01.2017 по 01.01.2018) х12 місяців);

нарахована розрахункова сума єдиного соціального внеску за три квартали 2018 року станом на 31.10.2018 у розмірі 7371 грн 54 коп. (819 грн 06 коп. (мінімальний розмір ЄСВ в період з 01.01.2018 по 01.01.2019) х 9 місяців).

Крім цього відповідно до інформації, яка зазначена у обліковій картці платника ЄСВ станом на 31.01.2019 за позивачем рахується борг у загальній сумі 18276 грн 72 коп.

З огляду на наявність боргу, який не сплачений позивачем згідно вимоги № Ф-423-50 від 08.11.2018 та, відповідно, збільшення суми боргу за 4 квартал 2018 року включно, відповідачем 14.02.2019 року винесено вимогу № Ф-423-50, відповідно до якої визначено збільшену суму боргу, що підлягає сплаті у розмірі 18276 грн 72 коп.

Потрібно вказати, що відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України № 2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Крім цього, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) складена відповідачем із дотриманням вимог щодо форми та змісту, визначеної додатком 7 до Інструкції № 449, та містить підставу її формування, яка вказана підкресленням однієї із підстав, передбаченої формою, а саме «дані інформаційної системи органу доходів і зборів».

Щодо доводів представника апелянта про те, що позивач постійно проживає за межами України то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-ІV (далі-Закон України № 755-ІV), фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Частиною 4 ст. 18 Закон України № 755-ІV передбачено, що для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Отже, припинення підприємницької діяльності здійснюється з моменту внесення таких відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а не постійного місця проживання поза межами України.

З матеріалів справи, зокрема, відомостей з витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що, включення відомостей про фізичну особу- підприємця ОСОБА_1 було здійснене 07.07.2005, а станом, зокрема, на 07.07.2005, 01.01.2017, 07.12.2018, відомості про припинення діяльності позивача як фізичної особи підприємця відсутні.

Лише згідно поданого представником апелянта в суді першої інстанції повідомлення від 27.02.2019 вбачається припинення підприємницької діяльності позивача, яке зареєстроване 27.02.2019 року, і відповідний запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 до Держреєстру був несений лише 27.02.2019.

Оскільки позивач припинив свою підприємницьку діяльність лише 27.02.2019 колегія суддів дійшла висновку, що в період з 07.07.2005 по 27.02.2019 позивач перебував в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, незалежно від того отримував він доходи чи ні (ч. 12 ст. 9 Закону України № 2464-VI).

Також колегія суддів вважає необгрунтованими доводи представника апелянта про те, що формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) мало місце поза межами законодавчо визначених строків з наступних підстав.

Як згадувалось вище платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок (ст. 6 Закону України № 2464-VI).

Відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України № 2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Так згідно доводів наведених у відзиві до позовної заяві та у додаткових поясненнях, долучених в суді першої інстанції, вбачається що лише 31.10.2018 працівниками контролюючого органу виявлено заборгованість позивача зі сплати єдиного соціального внеску, за допомогою інформаційної системи органів ДФС.

Відповідно до розділу VІ Інструкції № 449 встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів. Суд зазначає, що оскаржувана вимога винесена контролюючим органом 08.11.2018, тобто в межах 10 робочих днів

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин, а тому оскаржена вимога про сплату боргу є правомірною.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі № 500/319/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 10 вересня 2019 року