Справа № 824/422/19-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/422/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов О.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

11 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника відповідача: Теутуляк С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Денисівка-1" до Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2019 року позивач ТОВ "Денисівка-1" звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2018, №, яким товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 1 668 грн. 75 коп., з них за податковим зобов`язанням 1 335 грн. 75 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 333 грн. 75 коп., податкового повідомлення-рішення від 28.12.2018, №, яким товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 908 127 грн. 50 коп., з них 726 502 грн. 00 коп. за податковим зобов`язанням, 181 625 грн. 50 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями, податкового повідомлення-рішення від 28.12.2018, №, яким товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 зменшено суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 333 476 грн. 00 коп.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 28.05.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.12.2018, №, яким товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 1 668 грн. 75 коп., з них за податковим зобов`язанням 1 335 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 333 грн. 75 коп.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.12.2018, № в частині збільшення товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 876 125 грн. 00 коп., з них 700 900 грн. 00 коп. за податковим зобов`язанням, 175 225 грн. 00 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 28.12.2018, № в частині зменшення товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 191 242 грн. 00 коп.

В частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2018, № щодо збільшення товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 32 002 грн. 50 коп., з них 25 602 грн. 00 коп. за податковим зобов`язанням, 6 400 грн. 50 коп. за штрафними (фінансовими) санкціями та в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2018, № щодо зменшення товариству з обмеженою відповідальністю Денисівка-1 суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 142 234 грн. 00 коп. - у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить, задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та доводам відповідача.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з тим про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повній мірі.

Разом з тим, представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача на її правонаступника.

Дослідивши дане клопотання та матеріали надані до нього, колегія суддів приходить до висновку про заміну відповідача на належного, а саме замінити Головне управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області правонаступником, Головним управління Державної податкової служби України у Чернівецькій області.

Заслухавши, суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, позивач є юридичною особою та його основним видом економічної діяльності є пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (КВЕД 49.31) (т.1 а.с.17). Окрім цього, він взятий на податковий облік в органах державної податкової служби 20.12.2001 року за №46938, у періоді, який перевірявся, був платником: податку на прибуток, податку на додану вартість (свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість від 07.03.2002 №33033238, свідоцтво платника податку на додану вартість від 03.12.2015 №200244037) податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску, військового збору, орендної плата з юридичних осіб, податку на нерухоме майно (т.1, а.с.36).

Отже, з викладеного слідує, що позивач володів спеціальною податковою правосуб`єктністю і є платником податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість.

Протягом 2015-2017 років (перевіряємий період), позивач надавав послуги з перевезення пасажирів власним або орендованим автомобільним транспортом на регулярних автобусних маршрутах загального користування на підставі таких договорів на право перевезення, що укладалися з виконавчим комітетом Чернівецької міської ради:

Маршрут №2 вул. Південно-Кільцева - Садгора на підставі договорів №2 від 21.10.2016, №50 від 31.03.2017, №55 від 31.03.2017;

Маршрут №4 вул. Садова - Цецино на підставі договорів №285 від 15.10.2010, №3 від 21.10.2016 №51 від 31.03.2017;

Маршрут №5 Університет - вул. Ентузіастів на підставі договорів №209 від 01.02.2009, №6 від 30.10.2015, №4 від 21.10.2016, №52 від 31.03.2017;

Маршрут №6 вул. Садова - вул. Заставнянська на підставі договорів №295 від 04.03.2011, №5 від 15.10.2015, №5 від 21.10.2016, №53 від 31.03.2017;

Маршрут №13 вул. Садова - Геріатричний пансіонат на підставі договорів №296 від 04.03.2011, №6 від 21.10.2016, №54 від 31,03.2017;

Маршрут №27 вул. Садова - вул. Я.Степового на підставі договорів №337 від 25.11.2013, №42 від ЗОЛ 1.2016, №70 від 31.03.2017;

Маршрут №34 Завод «Гравітон» - Гіпермаркет «Караван» на підставі договорів №319 від 01.03.2013, №8 від 21.10.2016, №83 від 01.11.2017;

Маршрут №42 вул. Таджицька - вул. Сторожинецька на підставі договорів №9 від 21.10.2016, №84 від 01.11.2017.

Додатком №2 до наведених вище договорів на право перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міських автобусних маршрутах загального користування в м. Чернівцях є переліки транспортних засобів, які здійснюють перевезення.

Окрім зазначених в переліку транспортних засобів для здійснення перевезення пасажирів на підставі договорів, позивачем використовувались і інші транспортні засоби, а саме:

- у 2015 році - MAN А 21 СЕ 1108АА, MERCEDES-BENZ 0405 НОМЕР_1 , MERCEDES-BENZ 0405 НОМЕР_2 , NEOPLAN 4009 НОМЕР_3 , ATAMAN А-09204 НОМЕР_4 , ATAMAN А-09304 НОМЕР_5 , БОГДАН А-91 СЕ НОМЕР_6 , БОГДАН А-91 СЕ НОМЕР_7 , БОГДАН А-91 СЕ НОМЕР_8 , БОГДАН А-09201 СЕ НОМЕР_9 , БОГДАН А-09201 СЕ НОМЕР_10 АА, БОГДАН А-092 СЕ 1024АА, БОГДАН А- 092 НОМЕР_11 1025АА, БОГДАН А-09302 СЕ НОМЕР_12 АА, БОГДАН А-09302 СЕ НОМЕР_13 , БОГДАН А- 09302 НОМЕР_11 0902АА, БОГДАН А-09302 СЕ 0903АА, БОГДАН А-09302 СЕ НОМЕР_14 , БОГДАН А- 09302 НОМЕР_11 0985 АА, БОГДАН А-09302 СЕ НОМЕР_15 , БОГДАН А-09302 СЕ НОМЕР_16 АА, БОГДАН А-4 9201 НОМЕР_17 НОМЕР_18 , MAN 11.220 НОМЕР_19 , MAN NM223 СЕ НОМЕР_20 , ПАЗ 3205 НОМЕР_21 , ПАЗ 4234 НОМЕР_22 ;

- у 2016 році - MAN А21-СЕ 1108 АА, БОГДАН А-91 НОМЕР_23 , БОГДАН А-9201 СЕ НОМЕР_24 , MAN 11.220 НОМЕР_19 , MAN NM223 СЕ НОМЕР_20 , ПАЗ 3205 НОМЕР_21 , БОГДАН А-91 НОМЕР_23 - нова, БОГДАН А-91 НОМЕР_25 ;

- у 2017 році - ATAMAN А-093Н4 СЕ НОМЕР_26 , ATAMAN А-093Н4 СЕ НОМЕР_27 , ATAMAN А-093Н4 СЕ НОМЕР_28 , БОГДАН А-91 СЕ 0941А А- нова, БОГДАН А-91 НОМЕР_25 , БОГДАН А-91 СЕ НОМЕР_29 , БОГДАН А-09202 СЕ НОМЕР_30 АА, БОГДАН А-092 СЕ 6802 ВК, ПАЗ 32054 СЕ 1195 ВН, ПАЗ НОМЕР_31 , VOLVO B1L НОМЕР_32 , ATAMAN А-093Н4 СЕ НОМЕР_26 , ATAMAN А-093Н4 СЕ НОМЕР_33 АА, БОГДАН А-91 НОМЕР_23 - нова, БОГДАН А-91 СЕ 0994АА, БОГДАН А-91 НОМЕР_34 , БОГДАН А-09202 СЕ НОМЕР_30 ВІ, БОГДАН А-092 СЕ 6802 ВК, ПАЗ 32054 СЕ 1195 ВН; ПАЗ 4234 НОМЕР_35 .

Використання наведених вище транспортних засобів, що не входять до переліків договорів на право перевезення пасажирів, принесла позивачеві:

- протягом 2015 року доходів (виручки) від наданих транспортних послуг на суму 8 822 568,00 грн., що підтверджується Вибіркою доходів і витрат по транспортних засобах, знятих з витрат за результатами проведеної перевірки та Звітами про доходи по рахунку №301 «Каса» по кожному із автобусів;

- протягом 2016 року доходів (виручки) від наданих транспортних послуг на суму 473 805,00 грн., що підтверджується Вибіркою доходів і витрат по транспортних засобах, знятих з витрат за результатами проведеної перевірки та Звітами про доходи по рахунку № 301 «Каса» по кожному із автобусів, які додаються до позову;

- протягом 2017 року доходів (виручки) від наданих транспортних послуг на суму 2 530 589,00 грн., що підтверджується Вибіркою доходів і витрат по транспортних засобах, знятих з витрат за результатами проведеної перевірки та звітами про доходи по рахунку № 301 «Каса» по кожному із автобусів, які додаються до позову.

Окрім цього позивачем укладено 28.01.2015 договір позички транспортних засобів №1, згідно якого він прийняв в тимчасово безоплатне користування автомобіль PORSHE CAYENNE та 12.03.2015 укладено договір позички транспортних засобів №2, згідно якого він прийняв в тимчасово безоплатне користування автомобіль АУДІ.

При цьому варто зазначити, що сторонами цих договорів були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (батько та син по договору позички транспортних засобів №1), а також ОСОБА_3 (працівник позивач) та ОСОБА_2 (по договору позички транспортних засобів №2).

Дані автомобілі згідно подорожніх листів службового легкового автомобіля експлуатувались виключно ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зазначені автомобілі на балансовому або позабалансовому рахунках позивача не перебували, їх використання документувалось виключно подорожніми листами службового легкового автомобіля (т.3, а.с.26-41). При цьому варто зазначити, що в подорожніх листах службового легкового автомобіля показники спідометра не вказувались, підписи механіка та лікаря щодо дозволу виїзду автомобілів відсутні.

У період часу з 30.10.2018 по 03.11.2018 посадовими особами ГУ ДФС, на підставі направлень від 30.10.2018 №№2101,2102,2103,2104,2105, плану-графіку проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на IV квартал 2018 року та наказу про проведення документальної планової перевірки №676 від 17.10.2018 проведена планова виїзна документальна перевірка ТОВ з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2017, за наслідками якої оформлено акт від 07.12.2018, №6133/24/13-14-01/31742567.

Перевіркою (в тому числі, але не виключно) встановлено порушення позивачем вимог:

- пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999, №318, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 726 502,00 грн., у тому числі за 2015 рік 96 207,00 грн., за 2016 рік 93 462,00 грн., за 2017 рік 536 832,00 грн.;

- пункту 198.5 статті 198 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на загальну суму 1 335,00 грн., з них за січень 2016 року на суму 786,00 грн., за листопад 2017 року на суму 35,00 грн., за грудень 2017 року на суму 514,00 грн.

Підставою для таких висновків на думку посадових осіб ГУ ДФС стало заниження позивачем фінансового результату до оподаткування на загальну суму 6 369 599,00 грн., з них за 2015 рік 5 145 048,00 грн., за 2016 рік 286 523,00 грн., за 2017 рік 938 028,00 грн.

У зв`язку із виявленими порушеннями 28.12.2018 відповідачем, прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу визначено грошові зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 908 127,50 грн., у тому числі 726 502,00 грн. за податковими зобов`язаннями та 181 625,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 333 476,00 грн.;

- №, яким позивачу визначено грошові зобов`язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 1 668,75 грн., у тому числі 1 335,00 грн. за податковими зобов`язаннями та 333,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Наведені вище податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в порядку статті 56 ПК України (адміністративному порядку), однак в задоволені скарг відмовлено.

Окрім цього, судовим експертом Перепелюк С.М., на замовлення позивача проведена судово-економічна експертиза №20 від 04.04.2019, згідно висновків якої зазначене в акті від 07.12.2018, №6133/24/13-14-01/31742567 заниження ТОВ податку на прибуток в сумі 726 502,00 грн., у тому числі за 2015 рік 96 207,00 грн., за 2016 рік 93 462,00 грн., за 2017 рік 536 832,00 грн., документально та нормативно не підтверджуються.

Разом з тим, судом першої інстанції зазначено, що в 2015 році позивач, виконуючи умови вказаних договорів на право перевезення, отримав дохід від здійснення діяльності з перевезення пасажирів на регулярних автобусних маршрутах загального користування у сумі 14672465,00 грн., яка підтверджується Вибіркою доходів і витрат (т.1, а.с.215). Зазначені доходи включені у склад чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2015 рік (рядок 2000 звіту), який надавався відповідачу 28.02.2016. Собівартість реалізованих позивачем послуг за 2015 рік становить 15779 тис. грн., що відображено в рядку 2050 звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2015 рік (т.1, а.с.192-193).

Окрім цього, виручка (дохід) від здійснення діяльності з перевезення пасажирів на регулярних автобусних маршрутах загального користування за 2016 рік у сумі 14365328,00 грн. відображена у складі чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2016 рік (рядок 2000 звіту). Собівартість позивачем послуг за 2016 рік становить 13644 тис. грн., що відображено в рядку 2050 звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2016 рік (т.1, а.с.190-191, 215).

Також, виручка (дохід) позивача від здійснення діяльності з перевезення пасажирів на регулярних автобусних маршрутах загального користування за 2017 рік у сумі 21719613,00 грн. відображена у складі чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2017 рік (рядок 2000 звіту). Собівартість позивачем послуг за 2017 рік становить 18685 тис. грн., що відображено в рядку 2050 звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) за 2017 рік (т.1, а.с.188-189,215).

Позивачем відображено вказані доходи від здійснення діяльності з перевезення пасажирів на регулярних автобусних маршрутах загального користування, а також витрати, які забезпечували одержання доходів і включаються у собівартість наданих позивачем послуг у рядках 01 та 02 податкових декларацій з податку на прибуток підприємства за податкові звітні періоди 2015, 2016 та 2017 років (т.1, а.с.194-214).

До складу отриманих та вказаних позивачем у звітах про фінансові результати (Звітах про сукупний дохід) за 2015-2017 роки доходів від реалізації послуг, які були задекларовані ним у рядку № 01 податкових декларацій з податку на прибуток підприємства за податкові звітні періоди 2015, 2016 та 2017 років, включені також й доходи, що отримані від експлуатації протягом 2015-2016 року автобусів, які використовувалися на відповідних маршрутах без їх включення в перелік до договорів на право перевезення пасажирів, а саме: за 2015 рік - 8822568,00 грн., за 2016 рік 473805,00 грн. та 2017 рік 2530589,00 грн. (т.1, а.с.215-216, 217-250, т.2, а.с.1-251, т.3, а.с.1-22).

Крім цього, дохід (виручка), що отримана від надання послуг з перевезення пасажирів автобусами, які використовувалися на відповідних маршрутах без їх включення в перелік до договорів на право перевезення пасажирів, в повному обсязі включений до складу доходів кожного з Звітів про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) та рядків 01 податкових декларацій з податку на прибуток підприємств відповідного року, що підтверджено висновком № 20 судово-економічної експертизи від 04.04.2019 (т.3, а.с.50-58).

В акті перевірки від 07.12.2018, №6133/24/13-14-01/31742567 зазначено, що «Перевіркою повноти визначення задекларованих ТОВ «Денисівка-1» показників у рядку 01 Декларації «дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» з 01.01.2015 по 31.12.2017 не встановлено їх заниження або завищення» (т.1, а.с.40 (зворотній бік) та 41).

Крім того, суд першої інстанції вказав, що допитано свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що працює на посаді головного державного ревізор-інспектора ГУ ДФС і в період часу з 30.10.2018 по 26.11.2018 здійснювала перевірку позивача, зокрема щодо повноти декларування та своєчасності сплати податку на прибуток та податку на додану вартість. Перевіркою встановлено, що позивачем включені до собівартості послуг по перевезенню пасажирів за 2015-2017 роки у сумі 6 269 599,00 грн. витрати на придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації пасажирських автобусів та двох автомобілів, які не пов`язані з господарської діяльністю позивача. До зазначеного висновку вона прийшла виходячи із того, що автобуси, які використовували паливо-мастильні матеріали на наведену вище суму, не мали правових підстав для здійснення регулярних пасажирських перевезень по місту Чернівці, оскільки не входили до переліку автобусів, зазначених у договорах на право перевезення пасажирів автомобільним транспортом на міських автобусних маршрутах загального користування.

Окрім цього суду пояснила, що зазначені витрати мали місце у позивача, однак у зв`язку із тим, що вони не були пов`язані з його господарською діяльністю їх не можна було враховувати при визначенні податкового зобов`язання з податку на прибуток.

На запитання представника позивача щодо того, чи враховувався посадовими особами ГУ ДФС при визначенні податкового зобов`язання з податку на прибуток, дохід отриманий від використання не передбачених переліком автобусів, свідок ОСОБА_4 відповіла, що точно не пам`ятає.

Також, допитаний свідок ОСОБА_5 , який пояснив, що працює на посаді головного державного ревізор-інспектора ГУ ДФС і в період часу з 30.10.2018 по 26.11.2018 здійснював перевірку позивача, зокрема щодо проведення розрахункових операцій. У позивача на кожний автобус заведена книга обліку розрахункових операцій, в якій документується діяльність щодо прийняття готівки від пасажирів під час здійснення їх перевезення. Вся інформація щодо перевірки викладена в акті перевірки і більше він немає що добавити з даного приводу.

На пред`явлені йому для огляду представником позивача книги обліку розрахункових операцій (далі КОРО), свідок ОСОБА_5 сказав, що не пам`ятає, які саме конкретно КОРО він перевіряв, при цьому зазначив, що по формі вони відповідають тим, які ним перевірялись.

Як свідка у цій справі не допитано експерта ОСОБА_6 , оскільки остання в суд не з`явилась, і сторона, яка її заявила, не наполягала на її допиті, а суд не вбачав підстав для її повторного виклику для допиту.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умовно підстави для прийняття оскаржуваних рішень за можливе розділити на два блоки:

- формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які використані при експлуатації пасажирських автобусів не зазначених у переліку до договорів на право перевезення пасажирів у розмірі 6 224 363,00 грн.

- формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації автомобілів PORSHE CAYENNE та АУДІ у розмірі 142 234,00 грн.

Щодо формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які використані при експлуатації пасажирських автобусів не зазначених у переліку до договорів на право перевезення пасажирів у розмірі 6 224 363,00 грн., суд першої інстанції вказав наступне.

Визначення прибутку, платник податків зобов`язаний використовувати дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування, які формуються на підставі первинних документів, складених за наслідками реальних господарських операцій.

Дохід в господарській діяльності пов`язаній з перевезенням пасажирів, не може виникати без витрат, які здійснюються з метою його отримання, оскільки суб`єкт господарювання має створити фізичну можливість для отримання доходу, шляхом закупівлі необхідних матеріалів, у тому числі паливно-мастильних матеріалів.

Законодавством України визначено перелік операцій, які не визнаються витратами, серед яких не має витрат на придбання і списання паливо-мастильних матеріалів.

Позивач використовував автобуси не включені в перелік до договорів на право перевезення пасажирів у своїй господарській діяльності, операції по купівлі-продажу квитків на проїзд відображались в КОРО, яка заведена на конкретний автобус, за наслідками такої діяльності позивач отримав дохід, з якого сплачувався податок на прибуток.

Відповідач не визнав і відхилив включені позивачем до собівартості наданих послуг і фактично понесені ним протягом 2015-2017 років витрати на придбання паливо-мастильних матеріалів у сумі 6 227 365,00 грн. тільки на тій підставі, що пасажирські автобуси, експлуатацію яких забезпечували ці витрати, не були зазначені в переліку автобусів згідно додатку №2 до договорів на право перевезення, що укладалися між позивачем і виконкомом Чернівецької міської ради.

Однак, під час відхилення відповідачем зазначених витрат ним не було враховано, що використання зазначених автобусів протягом 2015- 2017 років на пасажирських маршрутах міста Чернівці принесло позивачеві дохід на суму 11 826 962,00 грн., який, за висновками відповідача, правомірно включений до складу доходів позивача за відповідні податкові періоди.

В свою чергу, порушення договірних господарських зобов`язань перебувають поза межами юрисдикції ГУ ДФС та не утворюють складу податкового правопорушення. Виконання позивачем оплатних пасажирських перевезень з використанням автобусів, які не включені до договірного переліку транспортних засобів з отриманням від таких перевезень доходу (виручки) з метою одержання прибутків не може вважатися підставою для позбавлення даного виду діяльності статусу господарської діяльності, тому документально підтверджені доходи і витрати від такої діяльності правомірно беруть участь у формуванні фінансового результату для оподаткування.

Включення позивачем до складу власного прибутку з метою оподаткування доходів від оплатних пасажирських перевезень з використанням автобусів, які не включені до договірного переліку транспортних засобів, правомірно та відповідно до вимог П(с)БО 16 «Витрати» дозволяє віднести до витрат і собівартості наданих послуг документально підтверджені витрати на придбання і списання паливо-мастильних матеріалів і запчастин на суму 6 224 363,00 грн., що використані протягом 2015-2017 років під час експлуатації таких автобусів.

Отже, з урахуванням вказаного суд першої інстанції прийшов до висновку, що позиція відповідача щодо завищення позивачем віднесених на собівартість наданих послуг документально підтверджених витрат на придбання і списання паливно-мастильних матеріалів, які використані під час експлуатації не передбачених переліком до договору автобусів, є помилковими та нормативно необґрунтованими, наслідком чого є протиправність податкових повідомлень-рішень, якими позивачу зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток і визначені грошові зобов`язання внаслідок такого безпідставного і протиправного висновку.

Щодо формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації автомобілів PORSHE CAYENNE та АУДІ у розмірі 142234,00 грн., судом першої інстанції вказано наступне.

По своїй правовій природі витрати підприємства, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути реальними та пов`язані з господарською діяльністю підприємства.

Витрати на придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації автомобілів PORSHE CAYENNE та АУДІ у розмірі 142 234,00 грн. не можуть вважатись витратами, які пов`язані з господарською діяльністю позивача, оскільки в матеріалах справи відсутній обґрунтовані докази їх понесення та прив`язування до господарської діяльності ТОВ.

У даному разі фактично має місце заправка паливом приватного транспортного засобу керівництва ТОВ за рахунок коштів останнього, що унеможливлює віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при формуванні об`єкту оподаткування податком на прибуток.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем правомірно зменшено витрати позивачеві у розмірі 142234,00 грн., а тому в цій частині оскаржувані рішення є правомірними, а висновок №20 судово-економічної експертизи від 04.04.2019 не обґрунтованим, оскільки суперечить матеріалам справи.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено суду правомірність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень від 28.12.2018, №№, , в частині нарахувань, пов`язаних з формуванням позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які використані при експлуатації пасажирських автобусів, не зазначених у переліку до договорів на право перевезення пасажирів у розмірі 6224363,00 грн., а тому в цій частині вони підлягають скасуванню.

Проте, відповідач довів суду неправомірність формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації автомобілів PORSHE CAYENNE та АУДІ у розмірі 142234,00 грн., а тому в цій частині оскаржувані податкові повідомлення рішення залишаються в силі.

Неправомірне формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які були використані при експлуатації автомобілів PORSHE CAYENNE та АУДІ у розмірі 142234,00 грн., призвело до збільшення ТОВ суми грошового зобов`язання за 2015 рік за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 32002,50 грн., з них 25602,00 грн. (142234,00 грн. х 18%) за податковим зобов`язанням, 6400,50 грн. (25602,00х25%) за штрафними (фінансовими) санкціями, а також до зменшення позивачеві суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 142234,00 грн.

Разом з тим, податкове повідомлення-рішення від 28.12.2018, №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 1668,75 грн., з них за податковим зобов`язанням 1335,00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 333,75 грн., прийнято у зв`язку невизнанням відповідачем витрат позивача на придбання паливо-мастильних матеріалів та запчастин, в ціну яких був включений податок на додану вартість про що зазначено на сторінках 44-45 акту перевірки (т.1, а.с.56-57), а тому суд вважає його також протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

В свою чергу, в призмі ч.1 ст.308 КАС України відповідач не погоджується з рішенням суду в частині формування позивачем витрат за рахунок придбання паливо-мастильних матеріалів, які використані при експлуатації пасажирських автобусів не зазначених у переліку до договорів на право перевезення пасажирів у розмірі 6224363,00 грн.

Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно з п.135.1 ст.135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до п.137.1 ст.137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Разом з тим, п.44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

При цьому, платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з п.44.2 ст.44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ч.1 ст.9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Як передбачено ч.2 ст.9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.1, п.2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п. 2.15 та п. 2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Як вже було зазначено вище, у перевіряємому періоді позивач здійснював придбання паливно-мастильних матеріалів, яке в подальшому було використане ним у власній господарській діяльності, а саме - для заправки транспортних засобів (зареєстровано 16 транспортних засобів) для надання послуг з перевезень.

Реальність придбання пального та його подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку. Оплата за придбане пальне здійснювалась позивачем готівковими коштами, що підтверджується фіскальними чеками.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що всі зазначені вище документи надавались позивачем під час перевірки, що відображено в акті перевірки та зауважень до їх форми та змісту у перевіряючих не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що витрати позивача на придбання палива є документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із господарською діяльністю позивача з надання транспортних послуг, а тому позивач правомірно визначив свій оподатковуваний дохід за 2015-2017 роки, з врахуванням п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

При цьому, доводи апелянта про те, що позивачем на перевірку не було надано жодних документів, що підтверджують використання придбаного пального у господарській діяльності, не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на наступне.

Відсутність окремих документів сама по собі не може бути підставою для визнання конкретної господарської операції такою, що не відбулась. Податковий орган зобов`язаний під час перевірки операцій платника досліджувати, акцентувати і враховувати всю наявну у нього інформацію та надані документи за перевіряємий період у їх сукупності, оскільки лише в такому випадку висновок про наявність або відсутність порушення вимог податкового законодавства суб`єктом господарювання буде обґрунтованим.

Отже, враховуючи отримані під час проведення перевірки відомості щодо позивача, наявність у нього власного автомобільного транспорту, відсутність залишків товарно-матеріальних цінностей, аналіз транспортування товарно-матеріальних цінностей, вид діяльності, належне виконання угод з перевезення та інші показники, колегія суддів приходить до висновку, що в даному конкретному випадку надані під час перевірки первинні документи підтверджують і розкривають суть та внутрішню сторону господарських операцій з надання послуг, їх реальність, економічну вигоду і ділову мету.

Крім того, з метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає вищенаведеним вимогам податкового законодавства, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці. При цьому, умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Не надання під час перевірки авансових звітів та подорожніх листів не можуть бути свідченням невикористання придбаного пального у власній господарській діяльності.

Разом з тим, суд погоджується з висновком та доводами викладеними судом першої інстанції, а саме посадові особи ГУ ДФС визнали доходами задекларовану позивачем у рядку 01 Декларації з податку на прибуток з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року виручку від реалізації послуг по перевезенню пасажирів, яка отримана від експлуатації протягом 2015-2017 років автобусів не включених в перелік до договорів на право перевезення пасажирів.

Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, прибутком визнається сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначені у Національному положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318 (далі - П(с)БО 16).

Згідно пункту 7 П(с)БО 16, витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені, а пункт П(с)БО 16 наводить виключний перелік операцій, які не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати, серед яких не має витрат на придбання і списання паливо-мастильних матеріалів та запасних частин.

Відповідно до вимог чинного законодавства України, на кожний автобус, який використовується для перевезення пасажирів заводиться КОРО, яка реєструється в органах Державної фіскальної служби. В КОРО відображаються операції щодо видачі проїзних квитків за готівку пасажирам.

Отже, з урахуванням вказаного та матеріалів справи, позивач використовував автобуси не включені в перелік до договорів на право перевезення пасажирів у своїй господарській діяльності, операції по купівлі-продажу квитків на проїзд відображались в КОРО, яка заведена на конкретний автобус, за наслідками такої діяльності позивач отримав дохід, з якого сплачувався податок на прибуток.

Однак, відповідач не визнав і відхилив включені позивачем до собівартості наданих послуг і фактично понесені ним протягом 2015-2017 років витрати на придбання паливо-мастильних матеріалів у сумі 6227365,00 грн. тільки на тій підставі, що пасажирські автобуси, експлуатацію яких забезпечували ці витрати, не були зазначені в переліку автобусів згідно додатку №2 до договорів на право перевезення, що укладалися між позивачем і виконкомом Чернівецької міської ради.

Проте, під час відхилення відповідачем зазначених витрат ним не було враховано, що використання зазначених автобусів протягом 2015- 2017 років на пасажирських маршрутах міста Чернівці принесло позивачеві дохід на суму 11826962,00 грн., який, за висновками відповідача, правомірно включений до складу доходів позивача за відповідні податкові періоди.

Тобто, в господарській діяльності по перевезенню пасажирів автомобільним транспортом дохід не може виникати без витрат, які здійснюються з метою його отримання, оскільки суб`єкт господарювання має створити можливість для отримання доходу, шляхом закупівлі необхідних матеріалів, у тому числі паливно-мастильних матеріалів і саме це в подальшому є складовою для отримання доходу.

Крім того, витрати на придбання та списання паливно-мастильних матеріалів для визначення об`єкту оподаткування не може залежати від повноти дотримання платником податків умов господарських договорів, що укладені ним з іншими суб`єктами господарювання, оскільки дані приватноправові відносини перебувають поза межами регулювання податкового законодавства і не належать до компетенції податкових органів.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду (першої та апеляційної інстанції) достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення на позов та апеляційна скарга, і не довів правомірності оскаржуваних ППР.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Щодо доводів апелянта в частині судових витрат, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов правомірного висновку, оскільки згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вірно вказав суд першої інстанції - з матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом, позивачем понесені витрати у вигляді сплаченого згідно платіжного доручення від 15.04.2019 №9 судового збору на суму 19210,00 грн. та витрати пов`язані із проведенням судово-економічної експертизи, сплачених відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера №04 від 03.04.2019 та №05 від 04.04.2019 на загальну суму 20000,00 грн.

З урахуванням вказаного та співрозмірності до задоволених вимог, а саме 94%, суд першої інстанції правомірно стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 36857,40 грн.

В частині висновку, експерта колегія суддів зазначає, що згідно з ч.5 ст.137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до ч.7,8 ст.137 КАС України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу судом першої інстанції було враховано висновок експерта (судово-економічної експертизи) хоча й зазначено, що висновок №20 судово-економічної експертизи від 04.04.2019 не обґрунтований, оскільки суперечить матеріалам справи.

З урахуванням вказаного доводи апелянта не підлягають задоволенню в цій частині.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог в частині.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 вересня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.