Справа № 400/2542/19
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження в адміністративній справі

09 вересня 2019 р. № 400/2542/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1
доВознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, вул. Пушкінська, 15, Вознесенськ, Миколаївська область, 56501
прозняття арешту з майна, що був накладений на підставі постанови від 15.05.2002 р.,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до Вознесенського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з вимогами зняти з усього належного позивачці майна арешт, що був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 15.05.2002, зареєстрований за №3457969, Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою 13.07.2006.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 19.06.2018 вона придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Під час приватизація земельної ділянки під цим будинком, з`ясувалось, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Вознесенською державною нотаріальною конторою зареєстроване обтяження 3457969 від 13.07.2006. Що унеможливлює проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до п.6 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про прав та їх обтяжень, арешт був накладений на належне ОСОБА_1 все майно згідно постанови від 15.05.2002. Зазначений запис сформовано шляхом перенесення відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 3457969, 13.07.2006, реєстратор Перша вознесенська державна нотаріальна контора, предмет обтяження все майно, яке належить ОСОБА_1 В зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав зазначається, що підставою реєстрації обтяження була постанова про арешт майна боржника, то відповідно вказану постанову виніс державний виконавець Вознесенського відділу ДВС.

Але, ніяких боргових зобов`язань за виконавчими провадженнями у ОСОБА_1 на сьогоднішній день не має, що підтверджується повідомленням відповідача.

Оскільки в зв`язку з закінченням строку зберігання матеріалів виконавчого провадження, відсутнє виконавче провадження, за яким ОСОБА_1 можливо була боржником, вирішити питання про зняття арешту через державну виконавчу службу в теперішній час неможливо. Неможливо і відновити втрачене виконавче провадження. Так само, не можливо на сьогоднішній день з`ясувати дійсну причину накладення арешту.

В якості правового обґрунтування, позивачка послалася на ст.ст.319, 321, 386 Цивільного кодексу України, відповідно до яких визначається статус власника майна, а також передбачено право власника на звернення до суду про його захист, з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому правопорушенню.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, визначальною відмінністю адміністративної юрисдикції є те, що особа звертається за захистом від неправомірних дій чи бездіяльності з боку суб`єкта владних повноважень.

У цьому випадку, позивачка не оскаржує правомірність накладення Вознесенським відділом ДВС арешту на все її майно в 2002 році та не просить скасувати зазначену постанову.

Вочевидь, що такі вимоги і не можуть бути заявлені, оскільки зі спливом часу відсутнє саме рішення, а також взагалі невідомо хто його приймав. Про те, що рішення про арешт майна позивачки у 2002 році приймав саме Вознесенський відділ ДВС, позивачці також невідомо, і нею лише зроблено припущення, що це ймовірно був саме Вознесенський відділ ДВС.

Позивачка правильно посилається на ст.ст.319, 321, 386 Цивільного кодексу України, оскільки наявність такого запису в Реєстрі про арешт її майна, без наявності самого документу, на підставі якого накладений арешт, порушує її права власності, а тому вона має право на звернення до суду про усунення перешкод у користування своїм майном.

Але, позов про усунення перешкод у користування майно є за своєю суттю негаторним позовом, та відповідно до ст.19 ЦПК України повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Саме у порядку цивільного судочинства, позивачка як власник може вимагати усунення перешкод у користування її майном та скасування відповідних записів у Реєстрі.

Із завершенням виконавчого провадження втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення виконавчої процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 по справі № 372/2904/17-ц (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82096363).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Одночасно з цим, суд роз`яснює позивачу, що сплачений ним судовий збір відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" повертається ухвалою суду за його клопотанням.

На підставі викладеного, керуючись ст. 238, 248 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

1. Закрити провадження у справі №400/2542/19 за позовом ОСОБА_1 до Вознесенського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про знаття арешту з майна.

2. Роз`яснити позивача, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Апеляційна скарга на цю ухвалу може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання) в порядку, визначеному ст.ст. 295-297 з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень КАС України.

Суддя В. В. Біоносенко