Справа № 200/6762/19-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 р. Справа№200/6762/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В. за участю секретаря судового засідання Тігранян К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 )

до Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області (, 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82)

про скасування рішення від 12 квітня 2019 року № 31-6229/1

за участю представників:

від позивача: Шевченко С.А. - адвокат, ордер

від відповідача: Орлатий В.М. - за дов.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області про скасування рішення від 12 квітня 2019 року № 31-6229/1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 14 грудня 2016 року та скасування повістки на постійне проживання в Україні від 14 грудня 2016 року ІН № 11905.

Ухвалою від 3 червня 2019 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/6762/19-а за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 10 липня 2019 року суд розгляд справи призначив в порядку загального позовного провадження, замінив засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та призначив підготовче засідання на 2 серпня 2019 року. Під час судового засідання 2 серпня 2019 року судом було оголошено перерву до 5 вересня 2019 року. Під час судового засідання 5 вересня 2019 року судом було постановлено усну ухвалу про закриття підготовчого провадження та розгляд справи по суті у цей же день. Крім того, 5 вересня 2019 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що із 2011 року позивач знаходилася на території України на законних підставах. Чоловік - ОСОБА_2 , є громадянином Узбекистану та проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання в України НОМЕР_1 , останній раз видану відповідачем 5 травня 2017 року. На території України у позивача народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Головним управлінням ДМС України в Донецькій області (за місцем попереднього проживання) позивачу надавалась посвідка на тимчасове проживання в Україні, а 14 грудня 2016 року даним територіальним підрозділом ДМС України був наданий дозвіл на імміграцію в Україну. Зазначений дозвіл на імміграцію був виданий на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», тобто у зв`язку із тим, що мати позивача є громадянкою України. На підставі зазначеного дозволу ГУ ДМС в Донецькій області була видана посвідка на постійне проживання в Україні ІН № НОМЕР_3 від 14 грудня 2016 року. У зв`язку із досягненням 25-ти річного віку для видачі посвідки на постійне проживання із новою фотографією позивач звернулася до управління державної міграційної служби в Луганській області - в територіальний орган ДМС за теперішньою адресою проживання. Управлінням державної міграційної служби в Луганській області 26 грудня 2018 року видана посвідка № НОМЕР_4 на постійне проживання в Україні терміном дії до 26 грудня 2028 року. 19 квітня 2019 року управлінням державної міграційної служби в Луганській області прийняте рішення 4401.5-9758/44.1-19 про скасування посвідки на постійне проживання. Дане рішення мотивовано тим, що ГУ ДМС України в Донецькій області на підставі пункту 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 14 грудня 2016 року та скасовано посвідку на постійне проживання в Україні ІН № НОМЕР_3 від 14 грудня 2016 року, видану ГУ ДМС в Донецькій області на підставі п. п. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321. На підставі зазначених обставин, управління ДМС України в Луганській області і прийняло рішення про скасування посвідки № 900000921 виданої ГУ ДМС України в Луганській області на постійне проживання в Україні терміном дії до 26 грудня 2028 року. Відповідно до отриманого рішення, ним разом із дозволом на імміграцію була скасована також і довідка на постійне проживання НОМЕР_5 від 14 грудня 2016 року. Позивач вважає зазначене рішення відповідача протиправними та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач до суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що управлінням здійснено перевірку законності перебування на території України на момент подачі та отримання дозволу на імміграцію в Україну за даними бази «Аркан» громадянки Узбекистану ОСОБА_1 . Встановлено, що 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 . отримала дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки її мати ОСОБА_5 набула громадянство України на підставі пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», та 14 грудня 2016 року ГУ ДМС України в Донецькій області документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 з безстроковим терміном дії. Відповідно до вимог частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» та пункту 10 Порядку, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах. На підтвердження законності свого перебування на території України на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію до Марийського МВ ГУ ДМС у Донецькій області (11 жовтня 2016 року) громадянка Узбекистану ОСОБА_1 надалв паспорт серії НОМЕР_6 , виданого ВВС Хівінського р-ну Хорезмської обл. 3 листопада 2014 року терміном дії до 2 листопада 2024 року, у тому числі з відмітками про перетин державного кордону: 26 квітня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну, 29 квітня 2016 року у напрямку виїзд з України через КПП «Тополі 630300», 24 липня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну через КГІП «Харків - пасажирський 630901», які за базою «Аркан» не значаться. З урахуванням вищевказаного ГУ ДМС у Донецькій області 28 березня 2019 року було затверджено висновок щодо законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Узбекистану ОСОБА_1 та винесено Рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 12 квітня 2019 року № 3.1-6229М (за формою встановленою Порядком). Про прийняте рішення позивача було проінформовано належним чином. Таким чином на момент подачі документів іноземка перебувала на території України у порушення вимог законодавства з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, що намагалася приховати шляхом надання паспортного документа із штампами перетину кордону, існування яких не підтверджується базою «Аркан» та не відповідає дійсності.

Крім того, відповідачем до суду були надані письмові пояснення тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Донецькій області О. Андрєєва, в яких зазначено, що на підтвердження законності свого перебування на території України на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію до Марийського МВ ГУ ДМС у Донецькій області (11 жовтня 2016 року) громадянка Узбекистану ОСОБА_1 надала паспорт серії НОМЕР_6 , виданого ВВС Хівінського р-ну Хорезмської обл. 3 листопада 2014 року терміном дії до 2 листопада 2024 року, у тому числі з відмітками про перетин державного кордону: 26 квітня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну, 29 квітня 2016 року у напрямку виїзд з України через КПП «Тополі 630300», 24 липня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну через КГІП «Харків - пасажирський 630901», які за базою «Аркан» не значаться. Таким чином на момент подачі документів іноземка подала на себе свідомо неправдиві відомості та перебувала на території України з порушенням вимог законодавства з питань правого статусу іноземців та осіб без громадянства, що намагалася приховати шляхом надання паспортного документа із штампом перетину кордону, існування яких не відповідає дійсності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Республіки Узбекистан, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_7 , виданого 13 вересня 2017 року.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що 14 грудня 2016 позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки її мати ОСОБА_5 набула громадянство України на підставі пункту 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», та 14 грудня 2016 року ГУ ДМС України в Донецькій області, документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 з безстроковим терміном дії.

25 січня 2019 року до відповідача надійшов лист Управління ДМС України в Луганській області, в якому зазначено, що до УДМС України в Луганській області з приводу обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 25-річного віку звернулась громадянка Узбекистану ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вищевказана громадянка документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 , орган видачі 1401, дата видачі 14 грудня 2016 року. У зв`язку із службовою необхідністю та виконанням вказівки ДМС України №8/4-4735 від 19 вересня 2013 просить відповідача здійснити перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_8 та направити копію висновку перевірки та копію дозволу на імміграцію вищезазначеної особи.

Пунктом 5.11 рішення Колегії ДМС України від 1 червня 2018 року, оголошеного наказом ДМС від 8 червня 2018 року № 91, передбачено проведення перевірки справ про надання дозволу на імміграцію з 1 червня 2018 року до 1 серпня 2012 року (у зворотному напрямку) з метою перевірки законності перебування іноземців в Україні на момент подачі та отримання документів (за даним Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів і вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» (далі - база «Аркан») та дійсність поданих документів, виданих в Україні, що стали підставою для надання дозволу на імміграцію (у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (далі - Державний реєстр). У разі виявлення порушень вимог чинного законодавства України за результатами перевірки приймати відповідне рішення. Методичні рекомендації із вказаних питань надані листом ДСІОБГ ДМС від 6 липня 2018 року № 8.1/ 2837-18. Так, Головним управлінням ДМС України в Донецькій області здійснено перевірку законності перебування на території України на момент подачі та отримання дозволу на імміграцію в Україну за даними бази «Аркан» громадянки Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За результатами проведення перевірки відповідачем було складено висновок щодо законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану ОСОБА_1 , затвердженого начальником ГУ ДМС України в Донецькій області 28 серпня 2019 року.

У зазначеному висновку відповідачем зазначено, що законність свого перебування на території України на момент подачі клопотання про надання дозволу на імміграцію до Марийського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області (11.10.2016) іноземка підвередила копією паспорту серії НОМЕР_6 , виданого ВВС Хівінського р-ну Хорезмської обл. 3 листопада 2014 року терміном дії до 2 листопада 2024 року, з відмітками про перетин державного кордону: 26 квітня 2016 у напрямку в`їзд в Україну; 29 квітня 2016 року у напрямку виїзд з України через КПП «Тополі 630300»; 24 липня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну через КПП «Харків-пасажирський 630901», які за базою «Аркан» не значаться. Таким чином на момент подачі документів іноземка перебувала на території України у порушення вимог законодавства з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, що намагалася приховати шляхом надання паспортного документа із штампами перетину кордону, існування яких не відповідає дійсності.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вимог пунктів 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», пунктів 21-22 Порядку провадження, підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення висновком за результатами перевірки було запропоновано скасувати рішення ГУ ДМС України в Донецькій області про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Узбекистану ОСОБА_1 , визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 14 грудня 2016 року з безстроковим терміном ДІЇ, про прийняте рішення повідомити ДМС та АДПС, вжити заходи щодо вилучення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 14 грудня 2016 року, копію рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надіслати громадянці Узбекистану ОСОБА_1 , направити інформацію, щодо зняття з реєстрації місця проживання громадянки Узбекистану ОСОБА_1 .

12 квітня 2019 року відповідачем було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 31/6229/1, видане позивачу про те, що їй на підставі пункту 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 14 грудня 2016 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 14 грудня 2016 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321. Відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

19 квітня 2019 року Управлінням ДМС України в Луганській області було прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання № 4401.5-9758/44.1-19, в якому зазначено, що на підставі пункту 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» ГУ ДМС України в Донецькій області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 14 грудня 2016 року та скасовано посвідку на постійне проживання ІН № 11905 від 14 грудня 2016 року ГУ ДМС України в Донецькій області на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321. Відповідно до викладеного, посвідка № НОМЕР_4 видана 26 грудня 2018 року УДМС України в Луганській області, у зв`язку з обміном, підлягає скасовуванню на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III) та Постановою КМУ від 26 грудня 2002 року № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень».

Положеннями пункту 2 частини 1 статті 9 Закону № 2491-III визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Частинами 5-9 статті 9 Закону № 2491-III визначений перелік документів, які особа повинна подавати при зверненні за отриманням дозволу на імміграцію.

Так, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Сторонами не спростовано належними, допустимими і достовірними доказами обставин звернення позивача з метою отримання дозволу на імміграцію з дотриманням вказаних вимог Закону № 2491-III.

Статтею 10 цього ж Закону установлені підстави для відмови у наданні дозволу, до яких віднесено: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5)особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Статтею 12 Закону № 2491-III визначений вичерпний перелік для скасування дозволу на імміграцію, відповідно до яких дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Наслідки скасування дозволу на імміграцію установлені статтю 13 Закону №2491-III, зокрема центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання. Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі-Порядок № 1983).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: ДМС- стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес, територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; закордонних українців, подружжя закордонних українців, їх дітей у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983 разом із заявою про надання дозволу на імміграцію надаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Пунктами 12, 14 та 16 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць. У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до положень пунктів 21-23 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Пунктом 23 Порядку № 1983 передбачено, що орган ДМС, який розглядає подання про скасування дозволу, окрім отримання необхідної інформації також запрошує іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. Судом установлено, що в порушення вказаних вимог законодавства, відповідачем, як органом ДМС, який розглядав питання про скасування дозволу, не було запрошено позивача та не отримано від неї пояснень. Отже, відповідачем було допущено суттєві порушення, які самі по собі нівелювали правомірність прийнятого ним рішення про скасування дозволу.

Також суд виходить з того, що відповідачем скасовано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 та 5 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, тобто у зв`язку із з`ясуванням, що дозвіл видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, які втратили чинність.

З наданого відповідачем відзиву, інших матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач до таких підстав вичерпно відносить лише те, що у паспорті позивача є відмітка про перетин державного кордону 24 липня 2016 року у напрямку в`їзд в Україну через КПП «Харків-пасажирський 630901», яка за базою «Аркан» не значиться. Таким чином, відповідач робить висновок, що на момент подачі документів іноземка перебувала на території України у порушення вимог законодавства з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства, що намагалася приховати шляхом надання паспортного документа із штампами перетину кордону, існування яких не підтверджується базою «Аркан» та не відповідає дійсності. Суд зазначає, що про підстави для скасування дозволу на імміграцію (підроблення штампу у паспорті щодо перетинання кордону, на думку відповідача) позивач дізнався саме під час розгляду справи у судовому засіданні, оскільки у самому оскаржуваному рішенні є посилання тільки на норму права, без конкретизації порушення. Відповідачем не надано до суду доказів підроблення позивачем документів, відповідач не звертався до органів поліції із заявою про скоєння злочину щодо підроблення штампу у паспорті, усі доводи відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не можуть бути узяті судом до уваги. Крім того, суд зазначає, що база «Аркан» - це інтегрована міжвідомча автоматизована система обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, тобто вся інформація яка міститься у даній базі вноситься відповідними працівниками відповідних органів та управлінь. Отже, відсутність у зазначеній базі перетинання позивачем кордону 24 липня 2016 року може бути власне помилкою відповідальної особи, внаслідок якої не повинен страждати позивач. Крім того, суд не вбачає умислу позивача незаконно перетинати кордон України, оскільки уся сім`я - батько, мати, чоловік та двоє малолітніх дітей на законних підставах проживають в Україні, а неповнолітні діти, у зв`язку із народженням їх в Україні, відповідно до чинного законодавства України (стаття 8 Закону України «Про громадянство України») мають право на отримання громадянства України за територіальним походженням за умов законного перебування в Україні їх батьків. Отже, скасування дозволу на імміграцію позивача призведе до видворення позивача і порушення права особи на сім`ю та дитину, що гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод та Конвенцією про права дитини.

Так, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті конвенції. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18.12.91 у справі «Moustaquim v Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання в права, захищені ст.8 конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Аналогічну позицію викладено в рішенні від 21 липня 1998 у справі «Беррехаб проти Нідерландів». Страсбурзький суд, виходячи з конкретних обставин, уважав, що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін, із цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, вжитими владою, та цілями, яких прагнули досягти.

У статті 8 конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Мустаким проти Бельгії»).

ЄСПЛ визнає, що держави мають право контролювати в`їзд і проживання іноземних громадян відповідно до встановленої практики міжнародного права та власних договірних зобов`язань. Із цією метою держави мають повноваження депортувати іноземців, засуджених за кримінальні правопорушення (рішення у справі «Амроллах проти Данії»).

Органи чи суди, уповноважені приймати рішення про вислання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення у справі «Бултіф проти Швейцарії»).

Європейський суд нагадує 2 принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:

- найкращі інтереси для добробуту дітей;

- міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду.

Поріг обґрунтованості рішення про депортацію є більш високим, якщо особа, питання про депортацію якої розглядається, є «іммігрантом другої генерації», тобто якщо вона народилася в країні, з якої її збираються вислати, або прожила в ній більшу частину свого життя. У таких випадках ЄСПЛ також зважає на суспільні зв`язки особи, час перебування в країні, ступінь інтегрованості та мову, якою вона користується.

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

В даному випадку відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії (безальтернативне видворення позивача), а тому був повинен обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дитини позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Таким чином, судом встановлено відсутність підстави для скасування дозволу на імміграцію, яка передбачена саме пунктами 1 та 5 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III та указана самим відповідачем в оскаржуваному рішенні. Відтак, рішення відповідачем прийнято необґрунтовано та безпідставно.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення, внаслідок чого суд дійшов до висновку щодо задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Судовий збір позивачем був сплачений відповідно до квитанції від 24 травня 2019 року у сумі 768 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області (, 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82) про скасування рішення від 12 квітня 2019 року № 31-6229/1 задовольнити повністю.

Скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області від 12 квітня 2019 року № 31-6229/1 про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути з Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 5 вересня 2019 року. Повне судове рішення складено 9 вересня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар