Справа № 400/1233/19
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/1233/19
Категорія: 112030100 Головуючий в 1 інстанції: Малих О. В.

Дата і місце ухвалення: 07.06.2019р., м.Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А.І.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року по справі за позовом Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2019 року Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України звернулася до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності, в якому просила суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності щодо надання ОСОБА_1 статусу «Ветерана органів внутрішніх справ»;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності надати ОСОБА_1 статус «Ветеран органів внутрішніх справ» на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР та видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Позов обґрунтовувала тим, що на підставі ст.19 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», в березні 2019 року Профспілка звернулася до МВС України з клопотанням про надання статусу «ветерана органів внутрішніх справ» члену Профспілки, пенсіонеру ОСОБА_1 на підставі п.3 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР. Однак, відповідачем листом від 16.04.2019р. відмовлено у наданні ОСОБА_1 відповідного статусу з посиланням на недостатність у нього вислуги військової служби та служби в органах внутрішніх справ. Таку відмову позивач вважає незаконною та зазначає, що в Законі №203/98-ВР не визначено суть та порядок обчислення вислуги військової служби та вислуги служби в органах внутрішніх справ, що свідчить про те, що цей Закон вживає ці поняття у розумінні інших нормативно-правових актів, зокрема, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262. При цьому, статтею 17 Закону №2262 передбачено можливість зарахування до вислуги років осіб при призначенні пенсії на умовах цього Закону часу їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 07.06.2019р. з прийняттям нового судового рішення - про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розрахунок строку служби для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ відмінний від розрахунку для призначення пенсії за вислугу років. При цьому, судом не враховано надані позивачем докази наявності у ОСОБА_1 необхідної вислуги років, а саме: лист Управління МВС України в Миколаївській області від 05.03.2018р. №Т-22/38/05-2018 та розрахунок загального трудового стажу на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 від 20.03.2007р.

Апелянт вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на рішення П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018р. по справі №1440/1634/18, яким встановлено відсутність у ОСОБА_1 необхідної вислуги років для отримання статусу «Ветерана органів внутрішніх справ». Профспілка зазначає, що преюдиція встановлена судом в одній справі не є абсолютом і може бути спростована доказами та обставинами в іншій справі. Учасники процесу мають право посилатися на зміст судових рішень, що набрали законної сили у відповідних справах, водночас встановлені цими рішеннями обставини не можуть вважатися «недоторканними», тобто такими, що не можуть бути спростовані адміністративним судом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звільнений зі служби в органах внутрішніх справи України з 09.12.1996р. на підставі наказу №76, є пенсіонером ОВС.

Згідно довідки Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області від 10.11.2015р. № 21/5-7343 ОСОБА_1 на день звільнення мав:

- календарну вислугу - 20 років 06 місяців 20 днів, з яких: МВС - 15 років 11 місяців 10 днів, ЗСУ - 02 роки 01 місяць 09 днів, ВНЗ - 02 роки 06 місяців 00 днів;

- загальний трудовий стаж - 30 років 00 місяців 16 днів.

Рішенням медико-соціальної експертизи від 25.10.2016р. ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності.

З матеріалів справи, також, вбачається, що з грудня 2017 року ОСОБА_1 є членом Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, що підтверджується довідкою Профспілки №13 від 22.04.2019р.

14.03.2019р. Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України звернулася до Міністра внутрішніх справ України з заявою № 9 в інтересах ОСОБА_1 про надання останньому статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі п.3 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР.

Листом від 08.04.2019р. №22/6-1773 Департамент надав позивачу відповідь на його заяву, в якій вказав, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 його вислуга військової служби та служби в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні становить 18 років 00 місяців 19 днів, що недостатньо для надання йому статусу «Ветеран органів внутрішніх справ» відповідно до п.3 ст.5 Закону №203/98-ВР. Вказаний Закон №203/98-ВР чітко передбачає наявність 20 років вислуги військової служби і служби в ОВС і не містить виключень у даному випадку. Навчання в цивільних вищих навчальних закладах є періодом часу, але не видом служби, періоди проходження якої враховуються для надання статусу «Ветеран органів внутрішніх справ». Поняття вислуга років для отримання статусу ветерана ОВС та вислуга років, яка дає право на призначення пенсії, не є тотожними, та обчислюються на підставі різних актів законодавства, а також мають різні правові наслідки для особи.

У своєму листі від 08.04.2019р. Департамент, також, зазначив, що позиція Міністерства внутрішніх справ України щодо застосування норм статті 5 Закону №203/98-ВР знайшла своє відображення в рішенні П`ятого апеляційного адміністративного суду за позовом ОСОБА_1

Не погоджуючись з відмовою Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності щодо надання ОСОБА_1 статусу «Ветерана органів внутрішніх справ», викладеною в листі від 08.04.2019р. №22/6-1773, Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України оскаржила її в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи відповідача, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 його вислуга в календарному обчисленні становила 18 років 00 місяців 19 днів, що недостатньо для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ відповідно до ст. 5 Закону №203/98-ВР.

При вирішенні спору суд першої інстанції врахував висновки, викладені П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 27.11.2018р. по справі №1440/1634/18, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності про визнання протиправною відмови у наданні статусу ветерана органів внутрішніх справ з підстав відсутності у позивача необхідної вислуги військової служби та служби в органах внутрішніх справ. З посиланням на положення ч.4 ст.78 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, встановлені рішення суду у справі №1440/1634/18, не підлягають повторному доказуванню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову Профспілки виходячи з наступного.

Так, правові та організаційні засади реалізації громадянами прав, пов`язаних із отриманням ними статусу ветеранів органів внутрішніх справ, визначені Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» №203/98-ВР від 24.03.1998р.

Згідно ст.4-1 Закону №203/98-ВР сфера дії цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені до категорій ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до цього Закону і які постійно проживають на території України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону №203/98-ВР ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, зокрема, інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше.

Даючи тлумачення положенням ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» (справа про ветеранів органів внутрішніх справ), Конституційний Суд України в рішенні №4 - рп від 27 лютого 2003 року зазначив, що статус ветерана органів внутрішніх справ (по аналогії - ветерана військової служби) може надаватися лише за наявності усіх зазначених в Законі підстав (п. 4 Рішення), в тому числі громадянам, звільненим у запас або відставку до набрання чинності Законом, якщо інше не зазначається законодавцем (п. 5 Рішення).

Таким чином, для отримання ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ необхідними є наявність одночасно двох умов:

- інвалідність I або II групи, яка настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ;

- вислуга військової служби і служби в органах внутрішніх справ 20 років і більше.

Як вже зазначалось, відмова Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 08.04.2019р. №22/6-1773 щодо надання ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ ґрунтується на тому, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 його вислуга військової служби та служби в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні становить 18 років 00 місяців 19 днів, що недостатньо для надання йому статусу «Ветеран органів внутрішніх справ».

При цьому, відповідач зазначив про відсутність підстав для зарахування до вислуги, передбаченої п.3 ч.1 ст.5 Закону №203/98-ВР, періоду навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому навчальному закладі, з посиланням на те, що цей період враховується лише для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, при вирішенні даного спору визначальним є встановлення чи зараховується період навчання ОСОБА_1 у ВНЗ до вислуги років, яка дає право на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону №203/98-ВР.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до видів військової служби відносяться: 1) строкова військова служба; 2) військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; 3) військова служба за контрактом осіб рядового складу; 4) військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; 5) військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділенні військової підготовки; 6) військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; 7) військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що підготовка громадян України до військової служби включає патріотичне виховання, допризовну підготовку, підготовку призовників з військово-технічних спеціальностей, підготовку у військових оркестрах, військових ліцеях та ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, підготовку до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, військову підготовку у вищих навчальних закладах за програмою підготовки офіцерів запасу, фізичну підготовку, лікувально-оздоровчу роботу, підвищення рівня освітньої підготовки, вивчення державної мови.

Згідно ст.11 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова підготовка за програмою підготовки офіцерів запасу включається до навчальних планів вищого навчального закладу як окрема навчальна дисципліна. Програми військової підготовки розробляються згідно з вимогами кваліфікаційних характеристик офіцерів запасу за відповідною військово-обліковою спеціальністю. Порядок розроблення та затвердження кваліфікаційних характеристик офіцерів запасу та програм військової підготовки офіцерів запасу визначається Міністерством оборони України.

Громадянам України, які мають освітній ступінь вищої освіти не нижче бакалавра, пройшли повний курс військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу, склали встановлені іспити та атестовані до офіцерського складу, присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу. У разі потреби вони за наказом Міністра оборони України підлягають призову для проходження військової служби осіб офіцерського складу.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що сам по собі час навчання позивача у цивільному вищому навчальному закладі не відноситься до військової служби і не може бути врахований до вислуги років, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Колегія суддів вважає, що надані позивачем лист Управління МВС України в Миколаївській області від 05.03.2018р. №Т-22/38/05-2018, розрахунок загального трудового стажу на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 від 20.03.2007р. та довідка Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області від 10.11.2015р. № 21/5-7343 не можуть підтверджувати стаж, необхідний для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ, оскільки здійснений в них розрахунок вислуги відбувався на підставі положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262, статтею 17 якого передбачено можливість додаткового зарахування до вислуги років при призначенні пенсії часу навчання у цивільних вищих навчальних закладах.

При цьому, колегія суддів зауважує, що стаж військової служби для отримання статусу ветерана та стаж для призначення пенсії мають різну правову природу.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що час навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому навчальному закладі не відноситься до військової служби і не може бути врахований до вислуги років, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Також, при вирішенні спору колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у спірних правовідносинах не порушено прав Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, за захистом яких Профспілка звернулася з даним позовом до суду.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз вказаної норми Кодексу дає підстави вважати, що адміністративне судочинство спрямоване на захист прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту порушення законного права (свободи, інтересу) саме суб`єкта звернення до суду, тобто, позивача.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права, в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Навіть у разі наявності порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень зазначене не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. При цьому, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Таким чином, властивостями оскарження наділені лише ті рішення, дії чи бездіяльність, які створюють реальні правові наслідки для цієї особи, впливають на стан її суб`єктивних прав і обов`язків. А захист прав, свобод та інтересів в адміністративному судочинстві має відповідати критерію ефективності і призводити до відновлення правового становища особи, яке існувало до такого порушення.

Зокрема, право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» пункт 50; «Тенасе проти Молдови»).

При зверненні з даним позовом до суду Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України посилалася на те, що пенсіонер органів внутрішніх справ ОСОБА_1 є членом Профспілки та має визначені Законом умови для отримання статусу ветерана ОВС, та, у зв`язку з незаконною відмовою відповідача у наданні йому відповідного статусу, позивач вважає за необхідне оскаржити таку відмову в судовому порядку.

З вказаного слідує, що Миколаївська об`єднана організація професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України звернулася з даним позовом до суду з метою захисту прав особи, яка являється її членом.

Однак, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 вже реалізовано його право на звернення до суду з приводу незаконної, на його думку, відмови Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності у наданні йому статусу учасника ветерана органів внутрішніх справ. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018р. по справі №1440/1634/14 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною відмови щодо надання йому статусу ветерана органів внутрішніх справ та зобов`язання визнати його ветераном внутрішніх справ України на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» і видати посвідчення і нагрудний знак «Ветеран органів внутрішніх справ».

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі Рябих проти Росії (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Таким чином, у спірних правовідносинах, при наявності судового рішення у справі №1440/1634/14, яке набрало законної сили та яким встановлено правомірність відмови Міністерства внутрішніх справ України у наданні ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ у зв`язку з відсутністю у нього необхідної вислуги, звернення з даним позовом до суду Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України колегія суддів розцінює як намагання повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

При цьому, позивачем належним чином не доведено порушення прав саме Профспілки, як неприбуткової громадської організації, за захистом яких вона звернулася з даним позовом до суду.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Миколаївської об`єднаної організації професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення за наявності підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 09 вересня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова