Справа № 826/16149/18
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів у м.Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до ГУ Держпродспоживслужби в м.Києві, в якому просив визнати дії відповідача при розгляді заяви від 14 серпня 2018 року про захист порушених прав позивача, як протиправну бездіяльність та зобов`язати відповідача провести перевірку в Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» по заяві подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року за для захисту порушених прав споживачів.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати дії відповідача при розгляді заяви від 14 серпня 2018 року про захист порушених прав позивача, як протиправну бездіяльність, при цьому позивач відмовився від вимоги щодо зобов`язання відповідача провести перевірку в Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» по заяві подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не надіслав позивачу ухвали про відкриття провадження, в той же час, позивач і його дружина являються фізичними особами і відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» вони є споживачами послуг з газопостачання в квартирі АДРЕСА_1 і вказані послуги вони придбавають і своєчасно сплачують для свої особистих потреб - приготування їжі, нагрів води тощо, а звернення до відповідача було обумовлено порушенням, яке спричинило шкоду законним правам та інтересам ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Також апелянт зазначає, що його заяву від 14 вересня 2018 року відповідач розглянув 09 жовтня 2018 року, чим визнав наявність у нього повноважень на проведення перевірки по вказаній заяві і підтвердив факт своєї протиправної бездіяльності. Крім того, позивач зазначає, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги», на який посилається суд першої інстанції, набув чинності 01 травня 2019 року, а тому не може бути застосований до спірних правовідносин, які мали місце у серпні-вересні 2018 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції не було порушено норми процесуального права, натомість позивач не являється споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки таким споживачем є ОСОБА_3 , який уклав договір з ПАТ «Київгаз» про надання послуг з газопостачання квартири АДРЕСА_1 , натомість апелянт є лише користувачем таких послуг, а сам Закон України «Про житлово-комунальні послуги» набрав чинності 10 грудня 2017 року і відповідно до прикінцевих положень вказаного Закону, зокрема, ст.ст.1, 3-7 вводяться в дію через шість місяців з дні набрання ним чинності, тобто з 10 червня 2018 року, а тому суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального права.

В силу положень п.п.1, 3 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного провадження, та з огляду на відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Інформацію про призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження отримано сторонами 18 та 22 липня 2019 року засобами поштового зв`язку, та з цієї дати до моменту розгляду справи по суті жодних заяв щодо переходу розгляду справи у відкрите судове засідання до суду не надходило.

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження, беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для здійснення розгляду справи за участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до відповідача із заявою (а.с.26), в якій просили захистити свої порушенні права, як споживачів послуг з постачання газу для побутових потреб та зобов`язати Філію ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» підключити в їх квартирі газову водонагрівальну колонку до газопостачання і накласти на порушників їхніх прав споживачів санкції, які належать до компетенції позивача.

Листом від 13 вересня 2018 року №06.5/14227 (а.с.25) відповідач повідомив заявників, що договір про надання послуг з газопостачання квартири АДРЕСА_1 укладено між ОСОБА_3 та Філією ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз», а тому вимоги до Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» щодо неправомірності відключення газопостачання вказаної квартири може висувати безпосередньо ОСОБА_3 , а тому відповідач не має повноважень щодо здійснення державного нагляду (контролю) суб`єкта господарювання за цим зверненням, а також проінформовано заявників, що скарга в інтересах громадянина може бути подана іншою особою, за його уповноваженням, оформленим в установленому порядку (довіреність) та після оформлення звернення відповідно до вимог чинного законодавства, Головне управління зможе повернутись до його розгляду.

Вважаючи зазначену відповідь такою, що свідчить про протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскільки позивач не надав доказів, що підтверджують його правовідносини з Філією ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» та не надав доказів, що підтверджують його повноваження, як представника ОСОБА_3 то в даному випадку відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», який визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №667 затверджено Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, відповідно до п.1 якого Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.

Згідно з пп.2 п.3 наведеного Положення основними завданнями Держпродспоживслужби є, зокрема, здійснення відповідно до закону державного ветеринарно-санітарного контролю, державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до пп.6 п.4 вказаного Положення Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотримання законодавства про захист прав споживачів (у тому числі споживачів виробів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння): перевіряє додержання суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог законодавства про захист прав споживачів, а також правил торгівлі та надання послуг; проводить контрольні перевірки правильності розрахунків із споживачами за реалізовану продукцію відповідно до закону; накладає на суб`єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення за порушення законодавства про захист прав споживачів; передає матеріали перевірок на дії осіб, що містять ознаки кримінального правопорушення, органам досудового розслідування.

Отже, саме на Держпродспоживслужбу та її територіальні органи покладено повноваження щодо здійснення державного контролю та нагляду у сфері дотримання законодавства про захист прав споживачів і правил надання послуг.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Статтею 6 наведеного Закону передбачено, що підставами для здійснення позапланових заходів є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності).

З матеріалів справи вбачається, що звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14 серпня 2018 року (а.с.26-28) обґрунтоване тим, що 07 червня 2018 року під час проведення перевірки в квартирі АДРЕСА_1 співробітниками Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» було встановлено, що димовивідний патрубок газової колонки не відповідає вимогам безпеки, внаслідок чого було видано попередження про необхідність здійснення його заміни та повідомлено, що у разі невиконання вказаних вимог буде проведено роботи по відключенню газових приладів та (або) газопроводів від газопостачання (а.с.33). 15 червня 2018 року газопостачання газової колонки було відключено, і після заміни димовивідного патрубку та звернення до контакт-центру ПАТ «Київгаз» щодо підключення колонки до газопостачання заявників повідомлено про необхідність укладання договору обслуговування із оплатою за це 400,00 грн та у відповідь на звернення щодо негайного підключення до газопостачання водонагрівальної колонки, роз`яснення підстав для відключення газопостачання та законодавчих підстав для вимоги укладання додаткового договору із сплатою 400,00 грн (а.с.30) листом від 03 серпня 2018 року було надано відповідь №754/38-03-01 (а.с.31), яка містить надумані підстави для відключення газопостачання та не повідомлено про законність вимоги щодо укладення додаткового договору та сплати за це коштів у сумі 400,00 грн. У вказаному зверненні було зазначено, що особовий рахунок у ПАТ «Київгаз» відкритий на ім`я ОСОБА_3 , а до самого звернення було додано заяву мешканців квартири АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без підпису ОСОБА_3 до Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» (а.с.29-30), відповідь Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» (а.с.31), попередження від 07 червня 2018 року (а.с.33), акт на відключення газу від 15 червня 2018 року (а.с.34), талон на введення до експлуатації від 04 квітня 2011 року (а.с.35) та гарантійні зобов`язання серії ЛТ-10 №016627 (а.с.34).

Згідно з п.п.3, 7, 17, 22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до п.1 р.VI «Прикінцеві та перехідні положення» якого Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 травня 2019 року, крім: статті 1, частини першої статті 2, статей 3 - 7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3 1, 6, підпункту 1, підпункту "б" підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин положення ст.1 та ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були введені в дію (з 10 червня 2018 року).

Пункти 2, 5, 6, 8, 9, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» містять наступні визначення:

виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками;

колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Отже, з наведених положень законодавства, що регулює спірні правовідносини вбачається, до фізична особа являється споживачем в правовідносинах у сфері надання житлово-комунальних послуг у випадку, якщо вона являється власником (співвласником) нерухомого майна, або користується об`єктом нерухомого майна за згодою власника за умови, якщо такий користувач отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб на підставі договору про надання житлово-комунальної послуги, що нею (або від її імені) укладений з виконавцем комунальної послуги.

Як у зверненні до відповідача, так і у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що особовий рахунок у ПАТ «Київгаз» відкритий на ім`я ОСОБА_3 , тобто саме ОСОБА_3 являється споживачем житлово-комунальних послуг з газопостачання, які надаються ПАТ «Київгаз» до квартири АДРЕСА_1 та саме він є учасником правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг.

В силу ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу, що як до відповідача при зверненні із заявою від 14 серпня 2018 року, так і до матеріалів справи позивачем не було надано доказів того, що він та ОСОБА_2 являються споживачами комунальних послуг, які надаються ПАТ «Київгаз» до квартири АДРЕСА_1 , зокрема не надано копії документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , а також не надано договору про надання житлово-комунальної послуги з газопостачання вказаної квартири, який укладений між ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 (або від їх імені) з ПАТ «Київгаз».

Твердження позивача, що він разом із ОСОБА_2 використовують послуги з газопостачання квартири АДРЕСА_1 для власних потреб у зв`язку з чим придбавають та своєчасно сплачують такі послуги не наділяють їх статусом споживача, оскільки такий статус мають виключно власники об`єкту нерухомого майна або особи, які користуються таким об`єктом нерухомого майна на законних підставах та уклали договір про надання житлово-комунальної послуги.

Крім того, жодних доказів, що такі послуги були придбані та оплачені позивачем, зокрема що на його ім`я надходили рахунки на сплату комунальних послуг з газопостачання квартири АДРЕСА_1 , які ним сплачувались, ні до відповідача ні до суду надано не було.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що надаючи відповідь від 09 жовтня 2018 року №14.0/15648 (а.с.36) відповідач визнав наявність у нього повноважень на проведення перевірки по вказаній заяві і підтвердив факт своєї протиправної бездіяльності, оскільки вказана відповідь була надана у зв`язку з надходженням 06 вересня 2018 року до ГУ Держпродспоживслужби в м.Києві від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 доповнень до заяви від 12 серпня 2018 року №1465 (а.с.37) і у відповіді на таке доповнення відповідачем зазначено, що оцінка умов договорів на газопостачання знаходиться поза межами компетенції Головного управління та зазначено про відсутність доказів порушення вимог чинного законодавства щодо поставленого заявниками питання.

Отже, оскільки позивачем не було подано як до відповідача так і до суду будь-яких доказів, які б підтверджували його правовідносини з Філією ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз», а також жодним не підтверджено повноважень на звернення до відповідача від імені ОСОБА_3 , надаючи відповідь листом від 13 вересня 2018 року №06.5/14227 щодо відсутності повноважень для здійснення заходів державного нагляду (контролю) стосовно перевірки суб`єкта господарювання Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз», відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, що регулює спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності ГУ Держпродспоживслужби в м.Києві за наслідком розгляду звернення від 14 серпня 2018 року.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було направлено на адресу позивача ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 10 жовтня 2018 року, в якій містилась інформація про процесуальні права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі, однак конверт повернувся не врученим (а.с.16) з довідкою ВПЗ ф20 із зазначенням причини повернення - за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до положень ч.11 ст.126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 10 жовтня 2018 року не була вручена позивачу з незалежних від суду причин, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови в задоволенні позовних вимог про та зобов`язання відповідача провести перевірку в Філії ЕГГ №2 ПАТ «Київгаз» по заяві подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року за для захисту порушених прав споживачів, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

А.Ю.Кучма