Справа № 140/2085/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2085/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування:

- податкового повідомлення-рішення № від 15 травня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 186 305,73 грн., з яких: за податковими зобов`язаннями - 124 203,82 грн., за штрафними санкціями - 62 101,91 грн.;

- податкового повідомлення-рішення № від 15 травня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., з яких: за податковим зобов`язанням - 10 350,32 грн., за штрафними санкціями - 5 175,16 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф- на суму 129 263,20 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 15 травня 2019 року № на суму 16 577,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, оскаржувані рішення винесені відповідачем на підставі акта від 15 квітня 2019 року №8207/03-20-13-02/ «Про результати документальної планової виїзної перевірки СПД ОСОБА_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року.

Позивач оскаржував зазначені рішення в адміністративному порядку, однак це не призвело до їх скасування.

Позивач вважає такі рішення протиправними та просить скасувати їх.

ФОП ОСОБА_1 стверджує, що відповідач в ході проведення перевірки дійшов помилкових висновків. Зокрема, позивач не погоджується з висновками відповідача про завищення ним валових витрат на загальну сум 690 021,17 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 165 958,09 грн., за 2018 рік на суму 524 063,08 грн., оскільки вважає, що правопорушення, про які йдеться в акті перевірки, відсутні. Зазначає, що ним було правомірно включено до складу витрат витрати по ремонту та обслуговуванню сідлових тягачів та напівпричепів, включаючи паливно-мастильні матеріали. Відтак, вважає висновок посадових осіб контролюючого органу про протиправність віднесення витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення до валових витрат безпідставним з огляду на те, що навіпричепи та сідлові тягачі, у відповідності до чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення. При цьому, звертає увагу, що відповідач вказавши на порушення законодавства, не вказав у акті перевірки, які саме матеріальні цінності та послуги, та згідно з якими первинним документами були незаконно включені до складу витрат у податкових періодах 2017 та 2018 року. Таким чином, висновки акту щодо включення витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення саме на ту суму про яку вказує відповідач, а відповідно і сума донарахованих зобов`язань є необґрунтованими.

Позивач також не погоджується з висновком щодо незаконного включення до декларації 2018 року витрат, які були понесені за виконаними перевезеннями, що не були оплачені у податковому періоді 2018 року, оскільки матеріальні витрати по здійснених перевезеннях документально підтверджені, пов`язані з її господарською діяльністю та правомірно відображені. Вказує, що дебіторська заборгованість контрагентів, що в додатку 2 та додатку 5 до акту перевірки відображена за рейсами, які були частково сплаченими, а тому витрати за виконаними перевезеннями за якими виникла дебіторська заборгованість були підставно включені до книги обліку доходів та витрат та декларації за 2018 рік у межах отриманого доходу за рейсами. Відповідачем не враховано, що згідно з первинними документами позивача обсяг витрат та доходів позивач відображає з урахуванням даних шляхових листів та авансових звітів, які містять витрати за здійсненими рейсами, обсяг використаного палива, відрядних витрат та не є і не можуть бути розподіленими за доходами між конкретними замовниками послуг, оскільки відсутній відповідний алгоритм. Крім того, зазначає, що здебільшого рейси позивача складаються з виконання кількох перевезень різним замовникам з метою досягнення економічного ефекту у результаті господарської діяльності, а тому витрати не можуть бути розподілені частково за окремими замовниками по перевезенню. Рейси, що виконувались складались із кількох перевезень в напрямку з України до Польщі та у зворотному напрямку з Польщі до України, тому дохід та витрати за рейсом складається із кількох перевезень як в прямому так і зворотному напрямках.

Крім того, позивач вважає, що сам лише факт наявності дебіторської заборгованості не може свідчити про неправомірне формування валових витрат, оскільки в книзі обліку доходів та витрат відображено не всі без винятку витрати, а лише ті, які покриті доходом.

З урахуванням викладеного позивач просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 09 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 01 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні за участю сторін.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечує. В обґрунтування своєї позиції вказав, що згідно акту планової перевірки №8207/03-20-13-02/ від 15 квітня 2019 року ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат включено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: запчастин, мастил та оливи до вантажних транспортних засобів та послуг по їх ремонту на загальну суму 298 920,32 грн., в т.ч. за 2017 р. на суму 165 958,09 грн. (придбання на митній території України на суму 136 684,00 грн. та за межами митного кордону України на суму 29 274,09 грн.), за 2018 р. - 132 962,23 грн. (придбання на митній території України на суму 130 234,16 грн. та за межами митного кордону України на суму 2728,07 грн.), чим порушено підпункти 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Також перевіркою встановлено, що згідно представлених для перевірки документів, СПД ОСОБА_1 надано транспортні послуги, по яких станом на 31 грудня 2018 року рахується дебіторська заборгованість. Згідно ПК України доходи визнаються за касовим методом в момент їх отримання, а витрати у момент отримання доходу, якого вони стосуються та при їх документальному підтвердженні.

Транспортні послуги в 2018 році замовниками, вказаними в додатку 5 до акту перевірки ФОП ОСОБА_1 оплачені не були, що підтверджено банківськими виписками, наданими в ході проведення планової виїзної документальної перевірки, хоча витрати понесені в ході даних перевезень, а саме вартість використаного дизпалива та сума коштів на відрядження, включені до складу валовий витрат за 2018 рік. Підтвердженням вказаних порушень є записи, зроблені в Книзі обліку доходів і витрат на сторінках 45-47.

На порушення пунктів 177.2 та 177.4 статті 177 ПК України, ФОП ОСОБА_1 завищено витрати за 2018 рік на 391 100,85 грн. (вартість дизельного палива - 269 312,89 грн. та сума добових по Україні та за кордоном - 121 787,96 грн).

На підставі вищенаведеного, на порушення пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2, підпунктів 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України ФОП ОСОБА_1 . завищено валові витрати на загальну суму 690021,17 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 165 958,09 грн., за 2018 рік - 524 063,08 грн., внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб на суму 124 203,82 грн. в т.ч.: за 2017 рік на суму 29 872,46 грн., за 2018 рік - 94 331,36 грн.

Вказує, що відповідно до підпунктів 177.4.5. та 177.4.6 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, як зокрема легкові та вантажні автомобілі (підпункт 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України).

Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включити до складу витрат вартість ремонту майна, що використовується в господарській діяльності, зокрема вантажного автомобіля, який належить до основних засобів подвійного призначення.

Вказує, що основні засоби (трактори на гусеничному ходу та трактори колісні) належать до основних засобів подвійного призначення, витрати на придбання та утримання яких не включаються до складу витрат підприємця.

Крім того, перевіркою правильності визначення бази оподаткування та повноти нарахування військового збору з доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності встановлено, що ФОП ОСОБА_1 внаслідок вищезазначених порушень занижено суму чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, відповідно базу оподаткування військовим збором на загальну суму 690 021,17 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 165 958,09 грн., за 2018 рік - 524 063,08 грн., чим порушено підпункт 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункт 164.1.3 пункт 164.1 статті 164, підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не сплачено до бюджету військового збору на загальну суму 10 350,32 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 2 489,37 грн., за 2018 рік - 7 860,95 грн.

Згідно акту перевірки встановлено заниження суми чистого доходу суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 , на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22%, за 2017-2018 роки на загальну суму 690 021,17 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 165 958,09 грн., за 2018 рік - 524 063,08 грн., чим порушено пункт 2 частини 1 статі 7 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22%, встановлено заниження єдиного соціального внеску на загальну суму 129 263,20 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 36 510,75 грн., за 2018 рік - 92 752,45 грн., чим порушено пункт 2 частини першої статті 7, пункти 2, 3, 9 статті 9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Враховуючи викладене, ГУ ДФС у Волинській області просить позов залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що працівниками ГУ ДФС у Волинській області в період з 19 березня 2019 року по 08 квітня 2019 року на підставі наказів від 01 березня 2019 року №834 та від 01 квітня 2019 року №1211 та направлень на перевірку від 19 березня 2019 року №894, №895 проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року.

За результатами документальної планової виїзної перевірки 15 квітня 2019 року складено акт від №8207/03-20-13-02/ (далі - акт перевірки) - т 3 а.с.3-30.

Перевіркою встановлено, зокрема, порушення позивачем:

- пункту 44.1 статті 44, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 124 203,82 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 29 872,46 грн., за 2018 рік - 94 331,36 грн.;

- підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164, підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок занижено військовий збір на загальну суму 10 350,32 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 2 489,37 грн., за 2018 рік - 7 860,95 грн.;

- пункту 2 частини першої статті 7, пунктів 2, 3, 9 статті 9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, внаслідок чого занижено суму єдиного внеску на загальну суму 129 263,20 грн., в т.ч.: за 2017 рік на суму 36 510,75 грн., за 2018 рік - 92 752,45 грн.;

ФОП ОСОБА_1 було подано заперечення на акт перевірки (т 3 а.с.46-54), які були залишені без задоволення (т 3, а.с.71-73).

15 травня 2019 року на підставі акту перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення: № від 15 травня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 186 305,73 грн., з яких: за податковими зобов`язаннями - 124 203,82 грн., за штрафними санкціями - 62 101,91 грн. (т 3, а.с.41); №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., з яких: за податковим зобов`язанням - 10 350,32 грн., за штрафними санкціями - 5 175,16 грн. (т 3, а.с. 43).

Також на підставі акту перевірки від 15 травня 2019 року відповідачем було прийнято рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно якого до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 16 577,40 грн. (т 3 а.с. 42).

Крім того, ГУ ДФС у Волинській області 15 травня 2019 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, якою встановлено вимогу до сплати недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 129 263,20 грн. (т 3 а.с.40).

На зазначені рішення відповідача позивачем було подано до Державної фіскальної служби України скаргу від 19 червня 2019 року (т 3, а.с.74-82).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб в розумінні статті 162 Податкового кодексу.

Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як слідує з акту перевірки, позивач оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року здійснював на загальні системі оподаткування та був платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, податку з доходів фізичних осіб найманих працівників, податку на додану вартість, єдиного внеску, військового збору.

Перевіркою питань щодо декларування ФОП ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу у періоді, що перевірявся, встановлено його заниження на загальну суму 690 021,17 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 165 958,09 грн. та за 2018 рік на суму 524 063,08 грн.

Законом України від 21 грудня 2016 № 1797-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» з 01 січня 2017 року внесено зміни у статтю 177 Податкового кодексу України.

Так, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Судом встановлено, що основним видом діяльності позивача є - вантажний автомобільний транспорт (код КВЕД 49.41), що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (т3 а.с. 121).

Як слідує з акту перевірки, перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності 2017-2018 роках, відображеного в додатках Ф2 до декларацій, порушень не встановлено.

При перевірці правильності визначення валового доходу використано дані банківських виписок про рух коштів на розрахункових рахунках підприємця, відомості отримані з Центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, платіжні доручення та накладні на реалізацію товарів.

При перевірці правильності визначення витрат, відображених в додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки використано банківські виписки по розрахункових рахунках, видаткові накладні, шляхові листи, квитанції, чеки, стан дебіторсько-кредиторської заборгованості станом на 01 січня 2017 року, 31 грудня 2017 року та 31 грудня 2018 року, авансові звіти.

Перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням діяльності, відображених у додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан та доходи за 2017-2018 роки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 завищено валові витрати на загальну суму 690 021,17 грн., в тому числі: за 2017 рік на суму 165 958,09 грн., за 2018 рік - 524 063,08 грн.

Зокрема, перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_1 згідно структури валових витрат та наданих первинних документів, до складу валових витрат включено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: запчастин, мастил та оливи до вантажних транспортних засобів та послуг по їх ремонту на загальну суму 298 920,32 грн., в тому числі за 2017 рік на суму 165 958,09 грн. (придбання на митній території України на суму 136 684,00 грн. та за межами митного кордону України на суму 29 274,09 грн.), за 2018 рік - 132 962, 23 грн. (придбання на митній території України на суму 130 234,16 грн. та за межами митного кордону України на суму 2 728,07 грн.), чим порушено підпункти 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України.

Транспортні засоби, які використовує у своїй підприємницькій діяльності позивач зазначені у пункті 1.6 акту перевірки від 15 квітня 2019 року №8207/03-20-13-02/ НОМЕР_1 , такими транспортними засобами є напівпричепи та сідлові тягачі (т 3, а.с.6-7).

Суд зазначає, що відповідачем не ставилося під сумнів наявність у позивача відповідних первинних документів, як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим не надається оцінка первинним документам по зазначених вище господарських операціях.

Однак, склад податкового правопорушення доводиться контролюючим органом висновком про заниження суми чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, внаслідок завищення валових витрат за вказаний період за рахунок включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, зокрема, вантажних автомобілів до яких відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп, на загальну суму 298 920,32 грн. в тому числі за 2017 рік на загальну суму 165 958,09 грн., за 2018 рік на загальну суму 132 962,23 грн.

Суд зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з`ясувати, чи відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів у розумінні ПК України.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ), визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону № 2344-ІІІ відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19 вересня 2013 року № 584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на зазначене вище, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - Суд), викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Таким чином, вказане свідчить про протиправність висновків контролюючого органу щодо віднесення напівпричепів та сідлових тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з легковими або вантажними автомобілями, які віднесені податковим законодавством до засобів подвійного призначення.

Крім того, перевіркою також встановлено, що згідно наданих для перевірки документів, ФОП Момонтом надано транспортні послуги, по яких станом на 31 грудня 2018 року рахується дебіторська заборгованість. Транспортні послуги в 2018 році замовниками ФОП ОСОБА_1 оплачені не були, що підтверджено банківськими виписками, наданими в ході проведення планової виїзної документальної перевірки, хоча витрати понесені в ході даних перевезень, а саме вартість використаного дизпалива та сума коштів на відрядження, включені до складу валових витрат за 2018 рік. Підтвердженням вказаних порушень на думку податкового органу є записи, зроблені в Книзі обліку доходів і витрат на сторінках 45-47. Внаслідок чого, перевіркою зроблено висновок, що на порушення пункту 177.2 та пункту 177.4 статті 177 ПК України позивачем завищено витрати за 2018 рік на 391 100,85 грн. (вартість дизельного палива - 269 312,89 грн., та сума добових по Україні та за кордоном - 121 787,96 грн.).

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

В акті перевірки вказано, що ФОП ОСОБА_1 ведеться Книга обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особі, які провадять незалежну професійну діяльність. При цьому, також зазначено, що перевіркою не встановлено порушень встановленого порядку ведення Книги обліку доходів і витрат.

Так, зокрема, на сторінці 47 книги містяться підсумкові записи щодо суми доходу та витрат пов`язаних з отриманням доходу за 2018 рік, сума доходу становить 9 937 669,78 грн, сума витрат 9 689 131,59 грн., сума чистого оподатковуваного доходу становить 248 538,19 грн. Сума чистого оподаткованого доходу знайшла своє відображення в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2018 року.

Податковим органом в акті перевірки від 15 квітня 2019 року №8207/03-20-13-02/ НОМЕР_1 підтверджено ті ж суми загального оподатковуваного доходу, при цьому зазначено, що перевіркою правильності визначення загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, відображеного в розділі IV податкової декларації про майновий стан та доходи та додатку Ф2, додатку Ф5 і додатку Ф4 за 2017-2018 роки до декларації про майнові стан і доходи, порушень не встановлено.

Проте, в подальшому відповідачем зроблено суперечливий висновок про неправомірне включення до складу валових витрат вартості дизельного палива та суми добових витрат по Україні та за кордоном використаних у господарській діяльності - нання послуг з перевезення, вартість яких не оплачена.

Разом з тим, сам лише факт наявності дебіторської заборгованості не може свідчити про неправомірне формування валових витрат, оскільки, в книзі обліку доходів та витрат відображено не всі без винятку витрати, а лише ті, які покриті доходом.

Суд зазначає, що будь-яких застережень до первинних документів, які підтверджують понесені позивачем витрати під час надання транспортних послуг, відповідачем не висловлено в процесі проведення перевірки. Крім того, відповідач не заперечує, що такі витрати безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю позивача.

Отже, понесення певних витрат, але не відображення їх у звітності, навіть за умови наявності дебіторської заборгованості не може бути підставою для висновку про порушення вимог пункту 177.2, підпункту 177.4.1. пункту 177 статті 177 ПК України.

Крім того, суд погоджується з позицією позивача, що відповідачем не враховано, що згідно з первинними документами позивача обсяг витрат та доходів ФОП ОСОБА_1 відображає з урахуванням даних шляхових листів та авансових звітів, які містять витрати за здійсненими рейсами, обсяг використаного палива, відрядних витрат та не є і не можуть бути розподіленими за доходами між конкретними замовниками послуг, оскільки відсутній відповідний алгоритм. Здебільшого рейси позивача складаються з виконання кількох перевезень різним замовникам з метою досягнення економічного ефекту у результаті господарської діяльності, а тому витрати не можуть бути розподілені частково за окремими замовниками по перевезенню. Рейси що виконувались складались із кількох перевезень в напрямку з України до Польщі та у зворотньому напрямку з Польщі до України, тому дохід та витрати за рейсом складається із кількох перевезень як в прямому так і зворотньому напрямках.

Таким чином, досліджені судом письмові докази спростовують висновки ГУ ДФС у Волинській області про те, що якщо доходи за транспортні послуги надані у 2018 році не надійшли у звітний період, то і витрати не можна було відображати в деклараціях за 2018 рік, оскільки ні ПК України, ні інші нормативно-правові акти не містять такої вимоги.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина друга статті 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 71 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами частини четвертої статті 9 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про правомірність формування ФОП ОСОБА_1 валових витрат за перевірений період та відповідно правильність визначення чистого оподатковуваного доходу, тому висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 15 квітня 2019 року №8207/03-20-13-02/ НОМЕР_1 , про його заниження за 2017 - 2018 роки на загальну суму 690 021,17 грн., в тому числі за 2017 рік - 165 958,09 грн., за 2018 рік - 524 063,08 грн. не знайшли свого підтвердження в ході з`ясування обставин у справі по суті та є протиправними.

Таким чином, нарахування контролюючим органом за вказаними порушеннями грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2017-2018 роки є необґрунтованими та безпідставними, відтак, податкове повідомлення-рішення № від 15 травня 2019 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на 186 305,73 грн., слід визнати протиправним та скасувати.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 15 травня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., суд приходить до таких висновків.

Згідно пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Підпунктами 1.1-1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України визначено, що платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Так, з врахуванням вищевказаних норм законодавства військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення слугували твердження податкового органу про заниження позивачем суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2017-2018 роки і на основі якого було прийнято податкове повідомлення-рішення від 15 травня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., в т.ч.: 10 350,32 грн. - податкове зобов`язання та 5 175,16 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Оскільки судом визнано протиправним збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача, неправомірним є також донарахування позивачу суми військового збору на вказану суму доходу, що тягне за собою відповідно визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15 травня 2019 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., в тому числі: 10 350,32 грн. за податковими зобов`язаннями та 5 175,16 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне нарахування єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Обчислення єдиного внеску є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень статті 167, статті 168, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 ПК України.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною першою статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (частина третя статті 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга статті 9 Закону № 2464-VI).

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Суд зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 № Ф сформована на підставі картки особового рахунку платника податків - ФОП ОСОБА_1 , відомості у яку внесено на підставі висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки від 15 квітня 2019 року №8207/03-20-13-02/ НОМЕР_1 , згідно з якими позивачем занижено суму єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок на загальну суму 129 263,20 грн., в тому числі: за 2017 рік на суму 36 510,75 грн., за 2018 рік - 92 752,45 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 15 травня 2019 року № до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 16 577,40 грн., внаслідок донарахування єдиного внеску на суму 129 263,20 грн.

Таким чином, з врахуванням встановлених судом обставин справи щодо відсутності порушень в частині заниження доходів за 2017-2018 роки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф- на суму 129 263,20 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій від 15 травня 2019 року № на суму штрафу в розмірі 16 577,40 грн. є теж протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач, суб`єкт владних повноважень, належними та допустимими письмовими доказами не довів суду обґрунтованість та правомірність: податкового повідомлення-рішення № від 15 травня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на суму 186 305,73 грн., з яких: за податковими зобов`язаннями - 124 203,82 грн., за штрафними санкціями - 62 101,91 грн.; податкового повідомлення-рішення № від 15 травня 2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 15 525,48 грн., з яких: за податковим зобов`язанням - 10 350,32 грн., за штрафними санкціями - 5 175,16 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф- на суму 129 263,20 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 15 травня 2019 року № на суму 16 577,40 грн., а тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 476,72 грн., сплачений відповідно до платіжного доручення №2016 від 03 липня 2019 року.

Керуючись статтями 139, 243-246, 250, 262, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 15 травня 2019 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 15 травня 2019 року №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 15 травня 2019 року №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 15 травня 2019 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 39400859) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 3 476,72 грн. (три тисячі чотириста сімдесят шість гривень сімдесят дві копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя А.Я. Ксензюк