Справа № 0740/988/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/5395/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Святецького В.В., Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування постанов, за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року (суддя першої інстанції Луцович М.М., м. Ужгород, повний текст складено 04.03.2019),

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування постанов про притягнення до відповідальності № ЗК361/217/АВ-ІП-ФС-157 від 21.08.2018 та №ЗК361/217/АВ-МГ-ФС-158 від 21.08.2018, прийнятих на підставі Акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю за №ЗК361/217/АВ від 31.07.2018.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК361/217/АВ-ІП-ФС-157 від 21.08.2018 та №ЗК361/217/АВ-МГ-ФС-158 від 21.08.2018, прийняті на підставі Акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю за №ЗК361/217/АВ від 31.07.2018. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області на користь позивача судові витрати в сумі 2290,61 грн.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та постановити нове - про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зокрема, зауважив, що інспекційне відвідування було здійснено правомірно на підставі листа Управління виконавчої дирекції ФСС України в Закарпатській області, який є органом державного контролю та здійснює контрольні повноваження. В ході проведеної перевірки, результати якої відображені в Акті за №ЗК361/217/АВ від 31.07.2018 було встановлено, що відповідно до табеля обліку робочого часу за березень 2018 року ОСОБА_2 , яка працює за сумісництвом на позивача, відпрацювала три години у святковий день 08 березня 2018 року, що є порушенням ст. 71 КЗпП України. Окрім того, цьому найманому працівнику не було нараховано та виплачено заробітну плату за роботу у святковий день у подвійному розмірі годинної ставки, що є порушенням ч. 2 ст. 107 КЗпП України. Апелянт зауважив, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що такі вимоги не поширюються на осіб які виконують роботу за сумісництвом, оскільки чинне законодавством винятків не встановлює. Враховуючи вищевикладене, постанови про накладення штрафу №ЗК361/217/АВ-ІП-ФС-157 від 21.08.2018 року та №ЗК361/217/АВ-МГ-ФС-158 від 21.08.2018 є законними, прийняті у межах наданих повноважень та у спосіб визначений законодавством України. А тому підстав для задоволення позову немає.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи відповідача є безпідставними, а судове рішення є законним і обґрунтованим.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом встановлено, що відповідачем було видано наказ від 24.07.2018 №136 про проведення інспекційного відвідування позивача щодо порушень трудового законодавства на підставі листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №308-15-807 від 18.07.2018.

На підставі наказу №136 від 24.07.2018 було видано направлення №837 від 24.07.2018 на проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 21).

Результати проведеного інспекційного відвідування позивача відображені в акті №ЗК361/217/АВ від 31.07.2018, згідно якого відповідно до табеля обліку робочого часу ОСОБА_2 відпрацювала за сумісництвом у позивача по три години 01, 02, 03 та 08 березня 2018 року та їй нараховано заробітну плату згідно розрахунково-платіжної відомості за березень в сумі 2133,00 грн за фактично відпрацьований час, виходячи з тарифної ставки (посадового окладу 8000 грн за 4 відпрацьовані дні) (а.с. 22-25).

Так, позивач згідно наказу №1-к від 22.02.2018 прийняла на роботу за сумісництвом бухгалтера ОСОБА_2 з 01.03.2018.

ОСОБА_2 відпрацювала три години у четвер 08.03.2018, тобто у святковий день. При цьому, письмового наказу про необхідність залучення до роботи у святковий день підприємцем не видавався.

Таким чином, позивач порушив вимоги ст. 71 КЗпП України, а не забезпечивши нарахування та виплату найманому працівникові заробітної плати за роботу у святковий день у подвійному розмірі годинної ставки за фактично відпрацьовані години у святковий день, також порушив вимоги ст. 103 КЗпП України.

За результатом проведеного інспекційного відвідування, відповідачем було винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК361/217/АВ/П від 13.08.2018, згідно якого зобов`язано позивача провести оплату праці за роботу у святковий день 08.03.2018 ОСОБА_2 до 25.08.2018 (а.с. 46).

Припис про усунення виявлених порушень №ЗК361/217/АВ/П від 13.08.2018 позивачем не був виконаний. Згідно надісланого відповідачеві повідомлення від 21.08.2018, позивач зазначив, що виконання припису щодо оплати праці в подвійному розмірі за роботу 08.03.2018 є неможливим, оскільки ОСОБА_2 виконувала роботу у добровільному порядку та у дні передбачені трудовим договором, а тому така робота була оплачена у відповідності до табелю обліку робочого часу (а.с. 40).

Відповідачем було винесено постанову №ЗК361/217/АВ-ІП-ФС-157 від 21.08.2018 про накладення на позивача штрафу за розмірі 37230 грн, за порушення ч. 2 ст. 107 КЗпП України (а.с. 32-34).

Також, відповідачем було винесено постанову №ЗК361/217/АВ-МГ-ФС-158 від 21.08.2018 про накладення на позивача штрафу в розмірі 3723 грн, за порушення ст. 71 КЗпП України (а.с. 35-36).

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Підпункт 6 пункту 4 Положення №96 встановлює, що Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно підпунктів 5, 5-1 пункту 6 Положення №96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці, безперешкодно, без попереднього повідомлення проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень юридичних осіб (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичних осіб, які використовують найману працю.

Пункт 7 Положення №96 вказує, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Стаття 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон №877-V) передбачає, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Стаття 2 Закону №877-V вказує, що заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації. Зазначені у цій частині органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Згідно частини 4 статті 4 Закону №877-V виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності.

Частина 8 статті 4 Закону №877-V передбачає, що органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу.

Частина 1 статті 6 Закону №877-V вказує, що під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Частина 2 статті 6 Закону №877-V встановлює, що проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Частина 5 статті 7 Закону №877-V встановлює, що перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення). Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання. Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.

Згідно частини 6 статті 7 Закону №877-V в останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до статті 24 КзпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 8 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України Кабінет Міністрів України постановою від 26.04.2017 № 295 затвердив Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.

Відповідно до підпункту 5 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (пункт 19 Порядку № 295).

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (пункт 20 Порядку № 295).

Пунктом 21 Порядку № 295 визначено, що якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Згідно з пунктом 23, 24 Порядку № 295 припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування. Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду. У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю. Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності (пункт 27 Порядку № 295).

У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються (пункт 28 Порядку № 295).

Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування (пункт 29 Порядку № 295).

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» №509 від 17.07.2013 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до ст. 71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Разом з тим, робота за сумісництвом має особливості визначені законодавством України.

За статтею 43 Конституцiї України за кожним громадянином закрiплено гарантоване право на працю, що включає можливiсть заробляти собi на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується.

Громадянин, як правило, реалiзує своє право на працю, укладаючи трудовий договiр з власником або уповноваженим ним органом пiдприємства, установи, органiзацiї чи фiзичною особою, за яким працiвник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, з пiдляганням внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату i забезпечувати умови працi, потрiбнi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором й угодою сторiн.

Вiдповiдно до частини 2 статті 21 КЗпП працiвник має право реалiзувати свої здiбностi до продуктивної i творчої працi, укладаючи трудовий договiр на одному або одночасно на кiлькох пiдприємствах, в установах, органiзацiях, якщо iншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторiн.

Це дозволяє працiвникам, крiм основного трудового договору, додатково укладати трудовi договори (угоди) за сумiсництвом.

Порядок i умови сумiсництва визначенi постановою Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй» пункти 1 та 2 якої встановлюють, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час, а тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Положення про умови роботи за сумiсництвом працiвникiв державних пiдприємств, установ i органiзацiй, затвердженим наказом Мiнпрацi, Мiн`юсту i Мiнфiну України вiд 28.06.1993 № 43, зареєстрованим у Мiн`юстi України 30.06.1993 за № 76 встановлює, що сумiсництвом вважається виконання працiвником, крiм своєї основної, iншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вiльний вiд основної роботи час на тому самому або iншому пiдприємствi, в установi, органiзацiї або в громадянина (пiдприємця, приватної особи) за наймом.

Отже, специфіка роботи за сумісництвом полягає у виконанні робіт у вільний від основної роботи час.

Тобто, такий вид діяльності зумовлює працю у позаробочий час, тобто після закінчення робочого дня, у вихідні, святкові дні.

Постановою №245 встановлено обмеження, згідно яких тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день.

Отже, сумісникам дозволяється працювати повний робочий день у святкові та вихідні дні.

Графік (режим) роботи встановлюється за домовленістю сторін у трудовому договорі.

Згідно укладеного трудового договору від 22.02.2018, ОСОБА_2 була прийнята позивачем на посаду бухгалтера за сумісництвом з 01.03.2018 (а.с. 109-110).

Відповідно до п. 4 трудового договору від 22.02.2018, часом виконання робіт було установлено неповний робочий день з 18 по 21 годину.

Пунктом п. 5 визначено вихідні дні: неділя, понеділок, вівторок, середа.

Оскільки, 08 березня 2018 року це був четвер, отже відповідно до умов трудового договору від 22.02.2018 був робочим днем для ОСОБА_2 .

Отже, оскільки працівник ОСОБА_2 підписанням договору висловила своє бажання працювати у певні дні тричі на тиждень по три години з 18 по 21 години, її права не порушені.

При цьому, позивач наказу про залучення ОСОБА_2 до роботи 08 березня 2018 року не видавала, а роботу працівник виконувала за власним бажанням за місцем власного проживання добровільно згідно встановленого трудовим договором графіку.

Отже, Закарпатський окружний адміністративний суд дійшов вірного висновку, що в діях позивача відсутні ознаки порушення вимог ст. 71 КЗпП України, а саме залучення працівника до роботи у вихідний день, а тому правомірно скасував постанову №ЗК361/217/АВ-ІП-Фс-157 від 21.08.2018.

Щодо законності постанови про накладення штрафу №ЗК361/217/АВ-МГ-158 від 21 серпня 2018 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Отже, КЗпП України встановлено вичерпний перелік працівників, яким виплачується у подвійному розмірі робота у святковий і неробочі день.

Вiдповiдно до ст. 102-1 КЗпП України працiвники, якi працюють за сумiсництвом, одержують заробiтну плату за фактично виконану роботу.

Аналогічна норма закріплена і у ст. 19 Закону України «Про оплату праці».

Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пiд фактично виконаною роботою слiд вважати роботу, виконання якої вiдображено у вiдрядному нарядi, або роботу, виконання якої зафiксовано в табелi облiку робочого часу.

Таким чином, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу, а не за фактично відпрацьовані години відображені у табелі робочого часу. Фактично виконану роботу працівників за сумісництвом слід вважати роботу, виконання якої відображено у відрядному наряді, або роботу, виконання якої зафіксовано в табелі обліку робочого часу.

Згідно трудового договору від 22.02.2018 визначено умови оплати праці ОСОБА_2 , а саме: за виконання роботи на умовах неповного робочого дня.

Отже, оплата праці ОСОБА_2 здійснювалася за фактично виконану роботу, пов`язану з веденням бухгалтерії.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не порушила вимоги ст. 107 КЗпП України, а тому притягнення її до відповідальності є незаконним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно включив до судових витрат що підлягають стягненню на користь позивача витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 528,61 грн, оскільки зазначена заява ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року була визнана необґрунтованою і у її задоволенні було відмовлено.

Отже, виходячи з розуміння правової природи судових витрат і необхідності їх відшкодування особі, чи права були порушені і яка була вимушена докласти зусиль для їх відновлення, апеляційний суд вважає, що здійснення витрат на оплату судового збору при поданні заяви про забезпечення позову не було об`єктивно необхідним, а тому правові підстави для їх стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань відсутні.

Крім того, виходячи із змісту Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання позову) та матеріалів справи, судовий збір за подання адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем сплачується в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року становив 1762 грн.

Таким чином, розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання до суду адміністративного позову становив 704,80 грн.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення необхідно змінити в частині визначення розміру судових витрат, що підлягають стягненню на користь позивача, зазначивши про стягнення 704,80 грн судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви.

В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 315, 316, 317, ст. 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області задовольнити частково.

Змінити рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 0740/988/18, вказавши у пункті третьому резолютивної частини суму судових витрат, що підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. В. Святецький
О. І. Довга
Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.