Справа № 440/703/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 р. Справа № 440/703/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Тараненко С.М.

представника відповідача - Кірпічніков О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 по справі № 440/703/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної гвардії України третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної гвардії України (далі відповідач, ГУ Національна гвардія України), третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ Національної гвардії України про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , з мотивів, викладених у протоколі №254/975;

- зобов`язати ГУ Національної гвардії України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 24.07.2018, інвалідність якого настала внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, з урахуванням висновків суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 по справі № 440/703/19 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції допустив хибне тлумачення п.4 ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», що стало підставою для висновку суду про те, що обмежувальний трьохмісячний строк для реалізації права на одноразову допомогу стосується лише інвалідності за наслідками захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової служби, а не інвалідності за наслідками поранення отриманого під час виконання військової служби. Позивач зазначив, що жоден нормативно-правовий акт в Україні не передбачає залучення військовослужбовців строкової служби до участі в проведенні антитерористичної операції. Відтак, оскільки у спірному випадку інвалідність позивача настала внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, а не в період проходження ним строкової служби, до останнього не може застосовуватися обмежувальний трьохмісячний строк для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2019 призначено до розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 по справі № 440/703/19 по справі № 440/703/19.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019 задоволено клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 по справі № 440/703/19.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2019 відкрито провадження по справі № 440/703/19.

19 липня 2019 року відповідачем по справі подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що у відповідності до п.4 ст. 16-3 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей» позивач не має підстав для отримання одноразової грошової допомоги, оскільки з дати звільнення з строкової служби позивача до дати встановлення йому другої групи інвалідності у зв`язку з пораненням пов`язаним з захистом Батьківщини минуло більш ніж три місяці, а також з дати встановлення позивачу 5 % втрати працездатності у зв`язку з пораненням пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби до дати встановлення позивачу другої групи інвалідності у зв`язку з пораненням пов`язаним із захистом Батьківщини минуло більше двох років.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2019 закінчено підготовку справи до розгляду та призначено у відкритому судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу.

Наказом Військової частини НОМЕР_1 від 24.10.2013 №224 солдата строкової служби ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 НГУ від 21.05.2015 №116 солдата строкової військової служби ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини з 21.05.2015.

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 16.08.2018, у період з 26.08.2014 по 07.10.2014 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції - м. Маріуполь, Донецької області.

За змістом довідки Військової частини НОМЕР_1 від 23.10.2014 №19 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) солдата ОСОБА_1 , вогнепальне поранення лівої гомілки останній отримав 05.09.2014 близько 14:00 при виконанні службово-бойових завдань поблизу селища Тельманове, оскільки потрапив у ворожу засідку і був обстріляний.

Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії від 12.01.2015 серії ВМ-1 №000851, виданою Полтавським обласним центром медико-соціальної експертизи Обласною МСЕК №2, за результатами огляду ОСОБА_1 , останньому встановлено 5% втрати професійної працездатності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби.

За інформацією, що міститься у листі Військової частини НОМЕР_1 від травня 2016 року №702 та довідці останньої від 07.09.2018 №1/27-35, відповідно до пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, комісією ГУ НГУ прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за втрату 5% професійної працездатності у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, та виплачена останньому одноразова грошова допомога при втраті працездатності у сумі 3045,00 грн.

У подальшому, згідно з довідкою МСЕК від 30.07.2018 серії АВ №0029273, виданою Полтавським обласним центром медико-соціальної експертизи Обласною транспортно-радіологічною МСЕК, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

28 серпня 2018 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності (поранення, пов`язане із захистом Батьківщини), до якої додав копії документів, а саме: - довідок МСЕК, - довідки ВЛК, довідки про обставини травми, довідки про участь в АТО, витягу з наказу командиру В/Ч про виключення зі списків особового складу, посвідчення учасника бойових дій, паспорту та ідентифікаційного коду, військового квитка, акту розслідування нещасного випадку Н5, акту про нещасний випадок №78/14 форми Н1, картки реквізитів з банку.

Згідно протоколу №254/975 від 24.10.2018 комісією ГУ Національної гвардії України вирішено відмовити у призначення та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 за встановлену ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, оскільки з дати звільнення зі строкової військової служби ОСОБА_1 до дати встановлення йому ІІ групи інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, минуло більше ніж три місяці, а також з дати від встановлення ОСОБА_1 5% втрати професійної працездатності у зв`язку із пораненням пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби до дати встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, минуло більше двох років.

Листом від 26.11.2018 №1/27/-1787 Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що згідно його заяви від 28.08.2018 про виплату одноразової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності (поранення пов`язане з захистом Батьківщини) комісією ГУ НГУ прийнято рішення про відмову в призначенні та виплаті останньому одноразової грошової допомоги.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду не погоджується, з огляду на наступне.

Нормами ч.1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до статті 41 вказаного Закону, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встанвовлено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносин у цій галузі.

Розділом ІІ Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі:

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

- встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства (ч.3 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (ч.6 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядку № 975).

Пунктом 11 Порядку № 975 та Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей», визначено перелік документів, які військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу.

Згідно п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується:

1) військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності I групи; 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи; 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи;

2) військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі: 120-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності I групи; 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи; 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи;

3) військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження таких зборів, служби у військовому резерві, у розмірі: 120-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності I групи; 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи; 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Посилання відповідача, прийняті до уваги судом першої інстанції, щодо відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з пропуском трьохмісячного строку встановлення групи інвалідності після звільнення, колегія суддів вважає помилковими, оскільки письмовими доказами у справі підтверджено, що позивачу друга група інвалідності встановлена в період проходження військової служби у зв`язку з пораненням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби (захисту Вітчизни).

Колегія суддів презюмує, що встановлення інвалідності у вигляді конкретної дати, яка в даному випадку пов`язується відповідачем з проходженням строкової військової служби, є наслідком поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (захисту Вітчизни), що безумовно свідчить про помилковість позиції відповідача.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справі «Рисовський проти України» (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява N 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява N 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової допомоги в розмірі, передбаченому Порядком № 975 та Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей», в даному випадку дії органу державної влади не були послідовними з огляду на відмову останньому, у зв`язку з пропуском трьохмісячного строку встановлення інвалідності після звільнення, отримати одноразову грошову допомогу в розмірі, на який позивач мав законні сподівання протягом виконання обов`язків військової служби (захисту Вітчизни), під час здійснення яких позивачем отримано поранення, яке призвело до виникнення інвалідності у позивача, що не може свідчити про дотримання принципу "належного урядування".

У своїх висновках Європейський Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Європейський Суд зауважує, що принцип захисту легітимних очікувань належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

Крім того, Конституційний Суд України розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист певних категорій громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо(Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня2002 року № 5-рп/2002, від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016).

У рішенні від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» Конституційний Суд України прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей (служба в правоохороннихорганах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей), що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після звільнення у запас або відставку.

Отже, з огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги зв`язку з пропуском трьохмісячного строку встановлення інвалідності після звільнення з військової служби, обмежує право позивача на мирне володіння своїм майном, під яким в даному випадку розуміється право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, на який позивач мав легітимні очікування.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що отримання позивачем стану, який призвів до встановлення йому інвалідності, протягом виконання обов`язків військової служби (захисту Вітчизни) та позбавлення його компенсації, на яку він мав легітимні сподівання, свідчить про порушення прав позивача, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Підсумовуючи наведене, враховуючи те, що питання щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги по суті не вирішено уповноваженим органом та за результатами його розгляду не прийнято відповідне рішення, у відповідності до вимог ст. 245 КАС України у поєднанні із ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю 2 групи з 24 липня 2018 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини

Такі обставини дають підстави колегіі суддів для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм матеріального права, у зв`язку з чим постановлене судове рішення, на підставі ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати рішення Головного управління Національної гвардії України про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з мотивів, викладених у протоколі № 254/975 протиправним та скасувати.

Зобов`язати Головне управління Національної гвардії України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю 2 групи з 24 липня 2018 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Постанова складена в повному обсязі 09.09.2019.