Справа № 826/12945/17
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Беспалова О.О.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

представника позивача: - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів: - Родіонової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року позивач - громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, на підставі якого громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 було відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №83-17 від 20.09.2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

04 серпня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 32284, Державної міграційною службою було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого, повідомлені позивачем обставини в заяві 0 анкеті від 01.06.2017 року вже були оцінені та встановлені в ході розгляду адміністративної справи № 826/17026/16, а відтак доказуванню не підлягають, посилання позивача на відповідні статті, розміщені в інтернет - ресурсі правомірно не взяті судом першої інстанції до уваги, оскільки певна їх частина датована пізніше, аніж анкета заявника, у зв`язку з чим вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що прийнято на підставні норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, на підставі якого громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 було відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України №83-17 від 20.09.2017 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві є правомірними, адже позивачем не доведено в установленому порядку та належними доказами щодо необхідності надання останньому статусу біженця, умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції правомірним, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, 10.05.2016 року громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.09.2016 року №489-16 громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.10.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 19.10.2016 року № 254. У повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Надалі, за наслідком судового оскарження вищевказаного рішення постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2017 року №826/17026/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року, відмовлено у задоволені позовної заяви громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2017 К/800/10732/17 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року.

01.06.2017 року до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві вдруге звернувся громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідком вивчення зазначеної заяви Головним управління Державної міграційної служби в місті Києві прийнято наказ від 01.06.2017 року №235 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 » (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1).

Спірне рішення мотивовано тим, що позивачу раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому, керуючись частиною 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» громадянину Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, поданої 01.06.2017 року.

Також відповідачем-1 сформовано повідомлення №85 від 01.06.2017 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС в м. Києві позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України, за наслідком розгляду якої сформовано висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.09.2017 року, на підставі якого Державною міграційною службою України прийнято рішення №83-17 від 20.09.2017 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2).

Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, як встановлено вище, позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 5 Закону №3671-VI), а саме з огляду на те, що йому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті Закону №3671-VI, обставини викладені у його заяві від 01.06.2017 року не змінилися.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, в межах спірних правовідносин необхідно встановити чи змінились обставини чи умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI порівняно з тим, що були вказані громадянином Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 у попередній своїй заяві.

Як слідує із заяви-анкети позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.06.2017 року громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 стверджує, що починаючи з вересня 2016 року ситуація в ДР Конго значно погіршилась, а оскільки він був політичним активістом, головою осередку опозиційної до Президента партії, приймав активну участь в антипрезидентських демонстраціях в січні 2015 року, зважаючи на незаконне затримання його 2 рази, катування, погроз у зв`язку з його політичною діяльністю він боїться повернутися до країни походження.

Разом з тим, варто наголосити, що зазначені твердження були досліджені судом в рамках адміністративної справи №826/17026/16.

Так, в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі №826/17026/16 суд дійшов до наступних висновків: «Як вбачається із протоколу співбесіди від 25.05.2016 позивачем було повідомлено, що він був активістом партії, приймав участь в організації мітингів проти влади, щоб не дозволити владі змінити Конституцію. Позивач та його друг були лідерами молодіжної підгрупи партії від району Касавуву, в районі Льоджа був офіс молодіжної підгрупи партії на вул. Дібая, 40.

В той же час, в районі Льоджа проводили мітинги, де 21.01.2015 позивача та його друга, та інших людей з інших партій, які були проти змін в Конституції, було заарештовано Республіканською міліцією, яка займалася наглядом над людьми, які були причетні до мітингів та були проти змін до Конституції.

У зв`язку із наведеним вище позивача було доставлено до місцезнаходження Республіканської міліції, де він пробув 3 дні, де він піддавався знущанням, а саме його били та зв`язали руки, потім його визволили завдяки втручання партії UDPS та інших правозахисних організацій ЄС та США.

На запитання представника міграційного органу - "Розкажіть про свою діяльність як політичного активіста детально?" позивач надав відповідь, що він збирав та організовував молодь на мітинги та збори партії UDPS, був членом партії.

В той же час, на запитання представника міграційного органу - "Чи маєте Ви документ, що підтверджує членство в партії?" позивачем зазначено, що документ знайти він не може, але якщо знайде, то обов`язково принесе.

Позивачем повідомлено, що з 2003 року у нього був молодіжний клуб, де він був засновником та президентом асоціації АJK, його обрали члени цієї асоціації, після чого в 2006 році він став членом партії CRP, президентом якої був Фидель Бабала , у 2008 році він вийшов з партії.

Також з протоколу співбесіди від 25.05.2016 вбачається, що позивачем було повідомлено, що у 2008 році він став членом партії UDPS, однак в матеріалах справи наявна копія картки члена партії від 2012 року.

Водночас, виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності тверджень позивача.

Під час звернення за захистом позивач надав до міграційного органу членського квитка про приналежність до політичної партії UDPS, однак відповідно до копії квитка вбачаються суперечності у повідомлених відомостях позивачем, адже позивач наголошує на тому, що став членом партії у 2008, а квиток члена партії видано у 2012. В той же час, існують суперечності стосовно символіки партії.

Враховуючи дані обставини, разом із тим фактом, що позивач надав до Управління лише загальновідому інформацію про діяльність політичної партії UDPS, факт його членства у вказаній організації неможливо достовірно визнати правдоподібним, надані твердження можливо трактувати на позивача лише у разі відсутності сумнівів щодо правдоподібності наступних фактів.

Під час співбесіди від 01.08.2016 року позивач повідомив, що при затриманнях його не допитували, а лише просили заповнити документи, де заявник повинен був вказати свої особисті дані, а також, що під час неофіційних затримань його попереджали, щоб він більше не брав участі в демонстраціях у зв`язку із викладеним є підстави вважати, що позивача затримували як учасника демонстрації, а не як учасника партії UDPS.

Тобто з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Крім того, під час співбесіди 25.05.2016 року позивач зазначив, що документ, який підтверджує членство в партії не може знайти, а тому у міграційного органу та суду відсутня можливість оглянути оригінал членського квитка.

Дані обставини також викликають у суду обґрунтовані сумніви в правдоподібності тверджень позивача щодо його переслідувань на батьківщині.

До того ж, позивач, якого переслідує офіційна влада країни походження, після затримань та як стверджує позивача побиття, безперешкодно отримує можливість легально та безперешкодно виїхати з країни.

З огляду на викладене, повідомлену позивачем інформацію щодо загрози його життю на батьківщині через переслідування з боку влади суд вважає недостовірною.».

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, повідомлені позивачем обставини в заяві-анкеті від 01.06.2017 року були оцінені та встановлені в ході розгляду адміністративної справи №826/17026/16, а відтак доказуванню не підлягають.

Посилання позивача в адміністративному позові та в апеляційній скарзі на відповідні статті, розміщені в інтернет-ресурсі, не можуть братися до уваги, оскільки певна їх частина датовані пізніше аніж анкета-заявника, крім того фактичне погіршення в країні походження позивача без наявності у особи ознак біженця, передбачених статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути самостійною те безумовною підставою для надання їй відповідного статусу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади саме щодо позивача, останній не надавав ані суду першої, ані апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи заявника ґрунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях останнього.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Посилання апелянта на той факт, що відповідачем не було дотримано права позивача користуватися послугами перекладача, адже в протоколі співбесіди немає реквізитів перекладача, не можуть братися судом до уваги з огляду на те, що на усіх документах наявний підпис перекладача, відсутність ж реквізитів, не є безумовною підставою для скасування вірного по суті рішення, крім того, дана обставина не була підставою позову, а тому, в силу положень ч.5 ст. 308 КАС України не можуть братися до уваги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

О.О.Беспалов

Повний текст виготовлено 10 вересня 2019 року.