Справа № 200/4215/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №200/4215/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кононенко В.К., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та Донецької митниці Державної фіскальної служби на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 200/4215/19-а (головуючий суддя І інстанції Загацька Т.В.), складене в повному обсязі 11 липня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_2 до Донецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Донецької митниці Державної фіскальної служби про:

- визнання протиправним та скасування наказу від 11 жовтня 2018 року № 594-к про звільнення;

- поновлення на посаді заступника начальника митного поста Бахмут - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста Бахмут Донецької митниці ДФС;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2018 року по дату винесення рішення по даній справі (а.с. 3-7 т. 1).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Донецької митниці Державної фіскальної служби від 11 жовтня 2018 року № 594-к про звільнення ОСОБА_2 . Зобов`язано Донецьку митницю Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника митного поста Бахмут - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста Бахмут Донецької митниці ДФС. Стягнуто з Донецької митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії ) суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2018 року по 02 липня 2019 року (за 178 днів) у розмірі 122 570,80 грн. за виключенням податків та зборів. Рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14 417,49 грн. допущено до негайного виконання (а.с. 225-232 т.1).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача поновити її на посаді, що є різнозначною посаді заступника начальника митного поста «Бахмут» - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста «Бахмут» Донецької митниці ДФС та прийняти нове рішення за її позовом про поновлення на попередній посаді заступника начальника митного поста «Бахмут» -начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста «Бахмут» Донецької митниці ДФС, залишивши рішення в іншій частині без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилалась на вимоги ст. 235 КзпП України, відповідно до якої, в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній посаді органом, який розглядає трудовий спір, тобто в конкретному випадку судом (а.с. 37-39 т.1).

Крім того, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Донецька митниця Державної фіскальної служби подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила суд скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в спірних правовідносинах скорочення штату працівників спричинене не реорганізацією органу в цілому, а оптимізацією організаційної структури митниці в т.ч. шляхом скорочення посад категорії «Б» та збільшення посад категорії «В» в деяких структурних підрозділах.

Наслідком цих змін була зміна істотних умов праці деяких працівників та їх переведення на інші посади в порядку ст. 41, 43 Закону України «Про державну службу» з оформленням відповідного повідомлення.

При цьому, позивач особисто подала заяву про звільнення із займаної посади відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», як така, що не погодилась із продовженням проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Вважає,що у зв`язку із зміною істотних умов праці у роботодавця виникає обов`язок запропонувати іншу посаду, не обов`язково рівноцінну, що і було зроблено відповідачем.

Зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки звернулась з позовом до суду першої інстанції не в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, як встановлено ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, подання позивачем скарг до відповідача не може вважатись досудовим врегулюванням спору, оскільки таке звернення відбулось у порядку ст. 11 Закону України «Про державну службу».

Вважає,що строк для подання позовної заяви мав обчислюватись згідно ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто в місячний строк з моменту отримання спірного наказу, тобто з 11 жовтня 2018 року, відтак, відповідач вбачає підстави для залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 3-19 т.1).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі позивача, просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні наполягала на тому, що спірний наказ є правомірним, просила суд задовольнити апеляційну скаргу митниці, відмовити у задоволені апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах задовольнити частково, позов залишити без розгляду, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , громадянка України, паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 26-28 т.1) відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 працювала:

- з 01.08.2003 року по 08.08.2005 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Донбаської регіональної митниці ДМСУ;

- з 09.08.2005 року по 31.12.2006 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Донецької митниці ДМСУ;

- з 01.01.2007 року по 30.04.2008 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Східної регіональної митниці ДМСУ;

- з 01.05.2008 року по 17.06.2010 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 18.06.2010 року по 18.01.2012 року працювала головним інспектором відділу митного оформлення митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 19.01.2012 року по 31.05.2013 року працювала головним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 01.06.2013 року по 10.11.2013 року працювала головним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці Міндоходів;

- з 11.11.2013 року по 18.01.2015 року працювала головним державним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці Міндоходів;

- з 19.01.2015 року по 23.10.2016 року працювала заступником начальника митного поста «Артемівськ» начальник відділу митного оформлення № 2 митного поста «Артемівськ» Донецької митниці ДФС;

- з 24.10.2016 року по 11.10.2018 року (день звільнення) працювала заступником начальника митного поста «Бахмут» начальник відділу митного оформлення № 2 митного поста «Бахмут» Донецької митниці ДФС (а.с. 11-16 т.1), .

На підставі наказів Державної фіскальної служби України від 06 червня 2018 року №365 «Про внесення змін до окремих наказів», від 22 червня 2018 року №390 «Про внесення змін до окремих наказів ДФС та втрату чинності окремими наказами ДФС», затверджених 16 липня 2018 року та 30 липня 2018 року в.о.голови Державної фіскальної служби України Проданом М.В. переліку змін № 2 до організаційної структури та переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік, начальником Донецької митниці ДФС України прийнято наказ від 07 серпня 2018 року №155 Про введення в дію переліку №2 до організаційної структури та переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік,який введено в дію 08 серпня 2018 року, внаслідок чого проведено скорочення (штатної) чисельності працівників (а.с. 95-98 т.1).

Так, переліком змін №2 до організаційної структури Донецької митниці ДФС на 2018 рік виводиться зі структури, зокрема, по митному посту «Бахмут» у штатній численності 21 особа, з яких відділ митного оформлення №1 7 осіб, відділ митного оформлення №2 8 осіб, відділ митного оформлення №3 5 осіб та вводиться до структури штату 15 осіб без відділів митного оформлення ( т.1 а.с. 95-98).

Повідомленням про зміну істотних умов державної служби від 13.08.2018 року ОСОБА_2 повідомлено про зміну основних посадових обов`язків та можливу зміну умов (системи та розмірів) оплати праці, належності посади державної служби до певної категорії. Крім того, запропоновано посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ» (а.с. 8 т.1).

10 вересня 2018 року позивачем складено скаргу на порушення наданих Законом України «Про державну службу» прав та виникнення перешкод у реалізації таких прав при врученні повідомлення про зміну істотних умов державної служби, в якій зазначено про існування законних підстав залишення ОСОБА_2 для подальшого проходження державної служби на митному посту «Бахмут». Зазначена скарга зареєстрована відповідачем 11 вересня 2018 року (а.с. 62-64 т.1).

Листом від 27 вересня 2018 року №7181/31/05-70-04 про результати розгляду скарги Донецька митниця ДФС повідомила позивача, що в серпні 2018 року, відповідно до наказу Донецької митниці ДФС від 07 серпня 2018 року № 155, відбулись зміни в організаційній структурі та штатному розписі митниці, якими передбачено не лише скорочення вакантних посад, а й зміну структури деяких підрозділів, їх перепрофілювання, зміну їх функцій. Звернуто увагу, що запропонована ОСОБА_2 посада для переведення - державний інспектор відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краматорськ» на момент пропозиції 13.08.2018 року була вакантною. Також при пропонуванні керівником вказаної посади враховувалось місце знаходження (наближене до місця розташування митного поста «Бахмут»). Також зазначено, що запропоноване переведення на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ» відбувається з оптимальним збереженням функцій з проведенню митного контролю та митного оформлення товарів, тобто в межах кваліфікації та стажу роботи. Крім того роз`яснено, що згідно приписів частини 4 статті 43 Закону України «Про державну службу», у разі незгоди із продовженням роботи в нових умовах (на запропонованій посаді державного інспектора відділу митного оформлення митного поста «Краматорськ»), існує право подати заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» або заяву про переведення на запропоновану посаду не пізніше 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов - державної служби (а.с. 17-20 т.1).

11 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подано до Донецької митниці заяву про звільнення із займаної посади, відповідно до п.6 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» (а.с. 65 т.1).

11 жовтня 2018 року Донецькою митницею ДФС видано наказ № 594-к, яким звільнено ОСОБА_2 із займаної посади заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бахмут» 11 жовтня 2018 року, відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» (а.с. 9-10 т.1).

Правомірність звільнення позивача з займаної посади є спірним питанням даної справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив протиправність звільнення позивача, що має наслідком поновлення позивача на державній службі на посаді, з якої позивача було звільнено з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне залишити позовні вимоги без розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, даними нормами чітко визначений строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до частин 1,3 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Таким чином, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Початок строку - це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується позивачем в позовній заяві, 11 жовтня 2018 року Донецькою митницею ДФС видано наказ № 594-к, яким звільнено ОСОБА_2 із займаної посади заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бахмут» 11 жовтня 2018 року, відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» за її особистою заявою (а.с. 9-10 т.1).

З даним наказом ОСОБА_3 О ОСОБА_4 ознайомилась 11 жовтня 2018 року, про що свідчить її особистий підпис у наказі (зв. бік а.с. 154 т.1).

З позовом, зокрема, про визнання протиправним та скасування вищевказаного наказу, позивач звернулась до суду лише 18 березня 2019 року (а.с. 29 т. 1) засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском одномісячного строку звернення до суду з позовами даної (публічної) категорії.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до висновку суду першої інстанції про необхідність поновлення строку звернення до суду, викладених в ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року (без фактичного обґрунтування ані причини пропуску строку позивачем, ані підстав для такого поновлення) про необхідність визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначений місячний строк на оскарження, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто з 11 жовтня 2018 року (день ознайомлення зі спірним наказом).

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19 червня 2001 року зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Крім того, у справах Стаббігс та інші проти Великобританії та Девеер проти Бельгії Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі Gradescolo S.R.L. проти Молдови Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 серпня 2006 року (справа "Каменівська проти України"), "право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності".

У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року зазначено, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила мають бути застосовані.

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Висновки суду збігаються з аналогічною позицією Верховного Суду в ухвалі від 13 березня 2018 року по справі за № 800/474/17.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй ухвалі від 15 лютого 2018 року по справі № 800/499/17 зазначив, що строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Приписами Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів, визначено, що Правила судової процедури мають слугувати ухваленню правосудного рішення у справі та забезпечувати рівні гарантії учасникам процесу щодо судового захисту їхніх прав.

Частиною 2 ст. 44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні Верховного суду України від 13 вересня 2006 року по справі № 6-26370кс04 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Отже, поважними причинами можна визначити лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними обставинами, перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду у справі № 9901/100/19 від 15 березня 2019 року та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 816/1630/17.

Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено ані в позовній заяві, ані в суді апеляційної інстанції. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що зазначене питання судом першої інстанції під час розгляду справи по суті не встановлювалось.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції передчасно поновив строки звернення до суду, оскільки позивач була обізнана щодо питання зміни істотних умов та пропонування до переведення її на іншу посаду ще в серпні 2018 року, зверталась з заявами та скаргами в вересні 2018 року, отримувала відповіді, які не оскаржувала ані до суду, ані в інші відповідні установи.

Як вбачається з її скарги до відповідача, вона просила з`ясувати та перевірити , чи не є пропозиція про зміну істотних умов державної служби прихованим покаранням в розумінні ЗУ « Про державну службу» ( т.1 а.с.62-64).

Після отримання відповіді про результати розгляду скарги, наданої Донецькою митницею листом від 27.09.2018 року № 7181/ з/05-70-04 ( т.1 а.с. 66-67) позивач ОСОБА_5 не скористалась правом , наданим Законом, звернутися із відповідною скаргою до Центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Натомість, не погоджуючись зі зміною істотних умов державної служби, подала 11.10.2018 року власноручно написану заяву про звільнення , відповідно до якої вона була звільнена.

Саме ці обставини були зазначені у відповіді на її скаргу від 24 січня 2019 року Міжрегіональним управлінням національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській області від 19.02.2019 року № 02-35/311.9, з яким суд першої інстанції пов`язав поновлення права звернення до суду з зазначеним позовом(т.1 а.с.21-25) .

При цьому, подання позивачем скарг до відповідача після її звільнення не може вважатись досудовим врегулюванням спору, оскільки таке звернення відбулось у порядку ст. 11 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 4 ст.123 КАС встановлено,якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позивач із даним позовом звернулась до суду 18 березня 2019 року, тобто з пропуском строку на подання позовної заяви, оскільки з наказом про звільнення була ознайомлена ще 11 жовтня 2019 року (при встановленому місячному строку на оскарження спірного наказу), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ,необхідність скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Донецької митниці Державної фіскальної служби - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2019 року у справі № 200/4215/19-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Донецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 02 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Л.В. Ястребова