Справа № 308/5566/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8564/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2019 року у справі № 308/5566/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради про скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Лемак О.В. в м. Ужгороді Закарпатської області 12.07.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради (далі Управління ДАБК, відповідач) про скасування постанови начальника управління ДАБК Ужгородської міської ради від 10.05.2019 року № 41 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано постанову начальника Управління ДАБК Ужгородської міської ради, в справі про адміністративне правопорушення від 10.05.2019 року № 41 про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 96 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржувана постанова підписана позивачем та заперечень, зауважень чи претензій до винесеної постанови, а також до інших документів, сформованих під час проведення перевірки у учасника справи не було, а тому постанова є такою, що прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства.

Сторони були відповідно до положень частин першої та другої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися.

Позивач просив відкласти розгляд справи для надання можливості подати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

Враховуючи положення частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Тому колегія суддів, відхиливши клопотання позивача, продовжила розгляд справи за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положень частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою начальника Управління ДАБК Зотова О.С. від 10.05.2019 року № 41 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень.

Вказана постанова була винесена на підставі акту від 22.03.2019 року № 36, протоколу про адміністративне правопорушення від 22.03.2019 року, припису про усунення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 22.03.2019 року, акту від 26.04.2019 року № 63, протоколу про адміністративне правопорушення від 26.04.2019 року, припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 26.04.2019 року.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що замовником експлуатується об`єкт будівництва, який не прийнятий в експлуатацію. Влаштовано сходи з II поверху на мансардний, влаштовані мансардні вікна на даху, що вплинуло на зміну конфігурації даху, при огляді цих конструкції з`ясовано, що вони утеплені пінопластом, тобто передбачено майбутнє влаштування житлових або допоміжних приміщень. По першому поверху виявлені незначні відхилення на головному фасаді: влаштовано еркер замість частини галереї, тобто сама галерея зменшена за рахунок влаштування еркеру. Відповідно до проекту плану 1-го поверху передбачено влаштування майстерні з підйомними воротами, а на проекті головного фасаду, який погоджений головним архітектором м. Ужгород 01.10.2001 року, в місці розміщення майстерні зображено автомобіль, що передбачає собою або майстерню по ремонту авто, або гараж. Також встановлено, що кількість вікон окрім 1-го поверху (еркер), відповідає проектному рішенню, однак розміри вікон не відповідають проекту, що не впливає на несучу спроможність будинку, так як їх розміри менші, ніж запроектовані. Планування приміщень відповідає проектним. Виявлені відхилення від погодженого проекту є порушенням проектної документації на «Реконструкцію з надбудовою житлових та підсобних приміщень власної квартири», чим порушено вимоги ч. 10 ст. 39 Закону України від 17.02.2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VІ), п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», , проектної документації на «Реконструкцію з надбудовою житлових та підсобних приміщень власної квартири».

Не погодившись з оскаржуваною постановою, позивач звернувся до суду.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 439/2011, встановлено, що основними завданнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, а саме:

- здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань;

- виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування господарської діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури;

- внесення Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України пропозицій щодо формування політики із відповідних питань.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 41 Закону № 3038-VІ державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає відповідно до закону справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

Посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки мають право: 1) безперешкодного доступу до місць будівництва об`єктів та до об`єктів, що підлягають обов`язковому обстеженню; 2) складати протоколи про вчинення правопорушень, акти перевірок та накладати штрафи відповідно до закону; 3) видавати обов`язкові для виконання приписи щодо: а) усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; б) зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення обов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи встановлено, що позивач притягнутий до відповідальності відповідно до ч. 1 ст. 96 КУпАП.

Частина 1статті 96 КУпАП передбачає відповідальність за порушення вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил та затверджених проектних рішень під час нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів чи споруд.

У відповідності до ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Стаття 39 Закону № 3038-VІ визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об`єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності (до 12.03.2011 року).

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 2 Закон України від 14.10.1994 року № 208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (в редакції від 19.01.2012 року, далі Закон № 208/94-ВР) суб`єкти містобудування, які є замовниками будівництва об`єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи акті готовності об`єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, Закон № 208/94-ВР, зокрема, положення пункту 6 часини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об`єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб`єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об`єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об`єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов`язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об`єкта містобудування з початку його використання.

Відповідно до частини восьмої статті 39 Закону № 3038-VІ експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обов`язок введення об`єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об`єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб`єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов`язок, не ввели об`єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 4 березня 2014 року у справі № 21-433а13.

Як встановлено матеріалами справи, позивачем дозвільні документи на проведення реконструкції позивачем отримано в 2001 році, будівельні роботи завершені у 2003 році.

Відтак, в діях позивача відсутній склад інкримінованого йому правопорушення містобудівного законодавства, оскільки факт закінчення будівництвом відповідного об`єкта мав місце до встановлення законодавцем відповідного обов`язку вводити об`єкт в експлуатацію, а також до визначення відповідальності за невиконання такого обов`язку.

Крім того, об`єкт містобудування, щодо якого винесено оскаржувану постанову, перевірявся працівниками ДАБК у 2018 році (акт № 360) з якого встановлено, що під час перевірки порушень не виявлено.

У відповідності до ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Апеляційним судом встановлено, що з моменту вчинення правопорушення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача закінчились строки накладення адміністративного стягнення.

Із оскаржуваної постанови вбачається, що особа, яка приймала постанову, не зазначила, дату вчинення правопорушення або ж, якщо правопорушення є триваючим, не зазначено період триваючого правопорушення.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що висновки, сформовані судом першої інстанції є підставними та обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).

Враховуючи, що внаслідок порушення відповідачами зазначеного принципу «належного урядування» були порушені права позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Одночасно суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не вірно зазначив вид судового рішення, а саме прийнято ухвалу замість рішення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 КАС України суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Відтак, помилково зазначений вид судового рішення судом першої інстанції може бути усунений шляхом виправлення допущеної описки.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 липня 2019 року у справі № 308/5566/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню за виключенням випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 06.09.2019