Справа № 826/11291/17
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 вересня 2019 року № 826/11291/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаГенеральної прокуратури України Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів
провизнання протиправним та скасування наказу від 10.08.2017 №885у, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Генеральної прокуратури України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Генерального прокурора України Луценко Ю.В. від 10.08.2017 №885у;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу - 7194,81 грн. (із розрахунку станом на день подання позовної заяви 08.09.2017) і до дня поновлення на посаді.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що у межах спірних правовідносин мала місце не ліквідація управління, а реорганізація останнього та зміна штатного розпису. Натомість, приписами ч. 4 ст. 36 Кодексу законів про працю України передбачено, якщо ліквідація не проводиться, то працівники перепризначаються, а не звільняються. Так, за твердженнями позивача, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження, з урахуванням того, що позивачем 12.12.2016 подана заява про прийняття його на посаду начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції, яка була на той час вакантною, проте, наказу про призначення останнього на вказану посаду прийнято так і не було.

Крім того, у позовній заяві наголошено, що за два місяці до прийняття оскаржуваного наказу ОСОБА_1 не попереджено про ліквідацію управління, яке він очолював, а зарахування позивача до кадрового резерву без його згоди суперечить Положенню про роботу з кадровим резервом в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 02.07.2012 №59 (п. 2.2), оскільки згоди на таке зарахування позивачем надано не було. Водночас, зазначені у попередженнях про звільнення переліки вакантних посад не містили жодної посади, яка б відповідала посаді, яку позивач займав попередньо, а тому останній був змушений відмовитись від запропонованих посад.

Також, позивачем зазначено, що останній має переважне право на залишення на роботі на підставі ст. 42 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є єдиним годувальником у родині та має на своєму утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей. З огляду на вказане, позивачем наголошено, що останній неодноразово звертався до кадрового відділу Генеральної прокуратури України з заявами про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у задоволенні яких необґрунтовано відмовлено, а наказами відповідача від 23.06.2017 №736-ц та від 27.06.2017 №766-ц, якими позивачу скасовано надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи та прийнято рішення про невиплату місячної премії за червень поточного року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2019 адміністративну справу №826/11291/17 прийнято до свого провадження суддею Скочок Т.О., призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено особам, які беруть участь у справі, строк для надання відповіді на відзив заперечення, а також пояснень третьої особи з приводу заявлених позовних вимог.

В контексті з наведеним слід зазначити, що в силу припису ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тут і надалі в редакції, що діє з 15.12.2017, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Також п. 10 ч. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до абз.2 ч.14 ст.31 Кодексу адміністративного судочинства у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

За змістом ч. 9 ст. 171 КАС України після надходження позовної заяви, суд вирішує питання, в тому числі про відкриття спрощеного або загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ч. 4 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України містить в собі імперативну норму, щодо спорів, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження.

З урахуванням вищенаведеного, справа розглядається судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.2019 заяву Генеральної прокуратури із запереченнями проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.

26.12.2017 від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що Закон України від 12.05.2016 №1355-VIII внесено зміни до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про прокуратуру» в частині створення у структурі Генеральної прокуратури України Генеральної інспекції, у зв`язку з чим, наказом Генерального прокурора України від 08.08.2016 №65-шц у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України ліквідовано управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури та одночасно утворено Генеральну інспекцію. У результаті проведеної реорганізації посаду начальника управління внутрішньої безпеки та захисту правників прокуратури, яку обіймав ОСОБА_1 , було скорочено. З метою забезпечення прозорого фахового добору до Генеральної інспекції Генеральним прокурором прийнято наказ від 08.08.2016 №286 «Про першочергові організаційні заходи печення формування кадрового складу Генеральної інспекції», згідно з яким, добір до новоутвореного підрозділу здійснювала спеціально утворена Комісія з добору. У подальшому за результатами проведеного добору на підставі рекомендації Комісії та погодження керівником Генеральної інспекції заяв Генеральним прокурором України здійснено призначення кандидатів на посади до Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України. Так, наказом Генерального прокурора України від 25.01.2017 на посаду управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України призначено ОСОБА_2 . При цьому, за твердженням представника відповідача, ОСОБА_1 не приймав участі у вказаному доборі, на підставі чого, на виконання вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, останнього двічі - 31.01.2017 та 16.06.2017 - попереджено про вивільнення та запропоновано список наявних вакантних та тимчасово вакантних посад в органах прокуратури України, проте останній письмово відмовився від такого переведення. Крім того, як зазначено у відзиві, переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву призначення на адміністративні посади. Висунення прокурора на адміністративні посади не може розглядатися як складова обов`язку Генеральної прокуратури України, передбаченого ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, а вирішується уповноваженим керівником органу прокуратури на підставі наданих йому дискреційних повноважень. При цьому, на роботодавця покладено обов`язок запропонувати посади, які відповідають професії чи спеціальності особи, яка вивільняється, а не посади, які є ідентичними чи схожими за своїми обов`язками.

У відзиві представником відповідача також зазначено, що вжите у наказі Генерального прокурора України від 08.08.2016 №65-шц та в інших наказах, якими вносилися зміни до структури та штатних розписів органів прокуратури словосполучення «зарахування до резерву Генеральної прокуратури України» не означає зарахування до кадрового резерву або до будь-якого іншого резерву працівників прокуратури, посади яких скорочуються, оскільки до зазначеного в наказі резерву зараховуються лише скорочені (ліквідовані) штатні одиниці з відповідним фондом заробітної плати. Крім того, Положення про роботу з кадровим резервом в органах прокуратури України, на яке посилається позивач, втратило чинність відповідно до наказу Генерального прокурора України від 12.07.2016 №250.

Щодо тверджень позивача про необґрунтованість відмов у наданні останньому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відзиві наголошено на тому, що позивачем тричі подавалися заяви про надання вказаної відпустки, але жодного разу до цих заяв не було долучено довідки про припинення отримання допомоги по догляду за дитиною, що передбачено положеннями ч. 4 ст. 20 Закону України «Про відпустки». Разом з тим, зазначені рішення Генеральної прокуратури України, як і законність наказів про скасування позивачу надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи, невиплати премії, не є предмет розгляду у даній адміністративній справі.

21.06.2019 від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій останньою додатково наголошено на обґрунтованості заявлених позовних вимог з підстав, вказаних у позовній заяві.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, наказом Генеральної прокуратури України від 26.03.2015 №493ц, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Генеральної прокуратури України (накази Генерального прокурора України від 17.02.2015 №11шц), старшого радника юстиції Дзюбу І.І. призначено начальником управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури - начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України.

Надалі, наказом Генеральної прокуратури України від 08.08.2016 №65-шц з метою удосконалення організації роботи Генеральної прокуратури України, керуючись ст.ст. 8, 9 та пп. 6 п. 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру», ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури, а його загальну чисельність 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України. Вказаним наказом також утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію та встановлено у штатному розписі Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 88 одиниць з відповідним фондом заробітної плати.

Наказом Генеральної прокуратури від 08.08.2016 №286 «Про першочергові організаційні заходи із забезпечення формування кадрового складу Генеральної інспекції» визначено провести добір кандидатів на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України. Для забезпечення відкритості та прозорості проведення добору на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції утворено Комісію з добору.

Так, Дзюбою І.І. подано до Генерального прокурора України заяву від 12.12.2016, в якій останній просив призначити його на вакантну посаду начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України.

Листом від 07.02.2017 начальник Департаменту кадрової роботи та державної служби повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу Генеральної прокуратури від 08.08.2016 №286 «Про першочергові організаційні заходи із забезпечення формування кадрового складу Генеральної інспекції», добір на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції здійснює Комісія з добору, яка надає Генеральному прокурору України вмотивовані рекомендації щодо кандидатів. Таким чином, питання щодо працевлаштування позивача до Генеральної інспекції може бути вирішено позитивно лише у разі надходження відповідної вмотивованої рекомендації Комісії та згоди керівника згаданого структурного підрозділу, також позивача повідомлено, що на посаду начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України з 27.01.2017 призначено іншу особу.

З урахуванням викладеного, на адресу позивача направлено попередження про вивільнення від 31.01.2017 за вих. №11/1-219вих-17, яким позивача повідомлено про звільнення із займаної ним посади у зв`язку з її ліквідацією, а з метою подальшого працевлаштування ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади, згідно з додатком. У відповідності до підпису на копії даного попередження, наявної у матеріалах справи, позивач вказане попередження отримав 31.01.2017.

Листом від 16.06.2017 №11-3163ви-17 позивачу повторно запропоновано наявні вакантні та тимчасово вакантні посади прокурорів і слідчих в органах прокуратури (згідно з додатком). У відповідності до підпису на копії даного попередження, наявної у матеріалах справи, позивач вказане попередження отримав 16.06.2017.

З огляду на викладене, наказом Генеральної прокуратури України від 10.08.2017 №885-ц на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з наказу Генерального прокурора України від 08.08.2016 №65шц, подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 07.08.2017 №11/2/4-709вих-17, державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та посади прокурора.

Вважаючи даний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Приписами ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем та його представником наголошено, що підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», у відповідача відсутні, оскільки згідно з наказом Генерального прокурора України від 08.08.2016 №65шц, ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України, у якій працював позивач, або скорочення кількості прокурорів цього органу не відбулося, а фактично була формально змінена внутрішня (організаційна) структура.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 цього Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону України «Про прокуратуру», підлягають застосуванню й положення Кодексу законів про працю України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Зі змісту наведеної правової норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому, вживані у цій правовій нормі поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 492 Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №800/538/17 (ЄДРСР №76812129).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до наказу Генерального прокурора України від 08.08.2016 №65шц, ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури, а його загальну чисельність 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України. Вказаним наказом також утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію та встановлено у штатному розписі Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 88 одиниць з відповідним фондом заробітної плати.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що у такому разі скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників не відбулося. Інших доказів на підтвердження вказаного відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, суду не надано, а протилежного з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про безпідставність звільнення позивача з посади начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, суд звертає увагу, що інші доводи позивача та його представника, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, викладеного не спростовують та не доводять протилежного. Натомість, слід зазначити, що рішення Генеральної прокуратури України, як і законність наказів про скасування позивачу надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи, невиплати премії, не є предмет розгляду у даній адміністративній справі, а тому окремій оцінці судом не підлягають.

Виходячи з викладеного, суд вказує про протиправність та скасування наказу Генерального прокурора України від 10.08.2017 №885у та, як наслідок, про необхідність зобов`язання Генеральної прокуратури України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та посаді прокурора.

Слід зазначити, що у межах спірних правовідносин суд наділений повноваженнями щодо поновлення позивача лише на тій посаді, з якої його було звільнено.

Крім того, у відповідності до положень ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок).

Так, згідно з вимогами п. 2 Порядку, обчислення середньомісячної заробітної плати здійснюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.08.2017 (наступний день за днем звільнення) по 10.09.2019 (день ухвалення судового рішення), кількість днів вимушеного прогулу станом на 10.09.2019 становить 520 робочих днів.

З наявної у матеріалах справи довідки Генеральної прокуратури України від 06.12.2018 №18-728зп вбачається, що середня заробітна плата, яка належить до виплати позивачу після обов`язкових відрахувань становить 5 162,15 грн., а середньоденна заробітна плата (без таких відрахувань) складає 312,81 грн.

Отже, сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача, становить: 312,81 грн. х 520 робочих днів = 162 661,20 грн.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У силу п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Приписами ч.ч. 3 та 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу викладеного вбачається, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (ЄДРСР №75149541).

Водночас, у матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відсутній документ, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Вказане, у силу наведеної судової практики, є підставою для відмови у стягненні з відповідача на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 134, 139, 246, 257-262, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Генеральної прокуратури України (, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (, адреса: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81-Б), задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 10.08.2017 №885-ц.

Зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та на посаді прокурора.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2017 по 10.09.2019 у розмірі 162 661,20 (ста шістдесяти двох тисяч шестисот шістдесяти однієї грн. 20 копійок), з вирахуванням розміру обов`язкових платежів.

Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді у Генеральній прокуратурі України та в частині стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що складає 5 162,15 грн., підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Скочок Т.О.