Справа № 331/255/19(2-а/331/32/2019)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 331/255/19(2-а/331/32/2019)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 (головуючий суддя Антоненко М.В.)

у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, 3-я особа: відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про стягнення коштів; третя особа у справі: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Жовтневого районного суду від 03.02.2011 та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 по справі № 2а-760/11 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, обрахованої згідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.07.2009 по 31.12.2010 з урахуванням сум, отриманих за вказаний період. На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №30211949 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-760/2011 виданого 01.12.2011 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про «зобов`язання Головне Управління пенсійного фонду України у Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, обрахованої згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 01.07.2009 року по 31.12.2010 року, з урахуванням сум, отриманих за вказаний період. Згідно Ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 2а-7б0/11 від 24.11.2011 р. замінено спосіб виконання за виконавчим листом № 2-а-760/11, виданим 24.10.2011 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, шляхом зміни боржника за виконавчим документом з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя. 08.12.2011 р. року старшим державним виконавцем відділу Морар М. В. відкрито виконавче провадження. 12.10.2015 р. головним державним виконавцем Морар М.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла до 05.10.2016 ). В постанові про повернення державним виконавцем зазначено наступне: «Боржником рішення суду у встановлений державним виконавцем строк для його самостійного виконання не виконано в цілому. Тобто боржником виконано рішення лише в частині здійснення нарахування за рішенням суду складає 6400,35 грн., але зазначені грошові кошти не виплачені. У зв`язку з тривалим невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 по справі № 2а- 760/11 позивач звертався до Європейського суду з прав людини, яким прийнято рішення від 12.10.2017 у справі «Бурмич та інші проти України», яке стосується системної проблеми не виконання державою судових рішень. Оскільки, на теперішній час рішення суду не виконано, виконавче провадження закінчено, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, на його користь 30 624,84 грн. суму боргу за виконавчим листом по справі № 2а- 760/11.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 позов задоволено. Стягнуто з Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 , 1958 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , суму боргу в розмірі 30 624 грн. 84 копійки.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що враховуючи наявність заборгованості перед позивачем зі сплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі, яка визнається відповідачем, але до теперішнього часу не сплачена, що унеможливлює виконання рішення суду в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»(оскільки вказаний Закону стосується лише рішень якими визначено спосіб захисту права у вигляді стягнення ), а також приймаючи до уваги право позивача звернутись до суду з позовом про стягнення коштів, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом стягнення з відповідача заборгованості зі сплати додаткової пенсії додаткової пенсії в розмірі 30 624,84 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на доводах, викладених у відзиві на позовну заяву. Посилається на те, що питання виплати нарахованих сум вже вирішено в судовому порядку. Зазначає, що суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий спір і з тих самих підстав. Вважає, що позивач має право звернутися до органу державної виконавчої служби з заявою в силу Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою (Порядок затверджено Постановою КМУ від 03.09.2014 року №440), оскільки саме такий порядок визначає механізм реалізації прийнятих до 01.01.2013 року рішень суду. Зазначає, що звернення позивача з заявою у відповідності до Порядку від 03.09.2014 року №440 є належним способом захисту позивача. Також зазначає, що відповідачем на виконання рішення суду було нарахована сума 6 406грн. 40 коп., при цьому сума в розмірі 30 624грн. 84коп. відповідачем ніколи не нараховувалася, тому не може бути стягнута.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу. Посилається на те, що борг відповідач не виплачує протягом 10 років, борг становить 30 624грн. 84коп. Вказує, що Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 року у справі №2а-760/11 зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, обрахованої згідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.07.2009 по 31.12.2010 з урахуванням сум, отриманих за вказаний період. Видано виконавчий лист по справі, однак рішення не виконано на даний час. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Жовтневого районного суду від 03.02.2011 та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 по справі № 2а- 760/11 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, обрахованої згідно ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.07.2009 по 31.12.2010 з урахуванням сум, отриманих за вказаний період.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №30211949 з примусового виконання виконавчого листа №2-а-760/2011 виданого 01.12.2011 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про «зобов`язання Головне Управління пенсійного фонду України у Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, обрахованої згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за період з 01.07.2009 року по 31.12.2010 року, з урахуванням сум, отриманих за вказаний період.

Згідно Ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 2а-7б0/11 від 24.11.2011 р. замінено спосіб виконання за виконавчим листом № 2-а-760/11, виданим 24.10.2011 р. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, шляхом зміни боржника за виконавчим документом з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя.

08.12.2011 р. року старшим державним виконавцем відділу Морар М.В. відкрито виконавче провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Закону України «Про виконавче провадження», практику Європейського суду з прав людини.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначена Конституцією та законами України.

В силу статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»,держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до п.. 4 ч.1, ч.2 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.10.2015р. головним державним виконавцем Морар М. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла до 05.10.2016).

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що виконавче провадження щодо виконання рішення суду, яке ухвалено на користь ОСОБА_1 , - відкрито 08.12.2011 р. та не виконано рішення впродовж кількох років.

В постанові про повернення державним виконавцем зазначено наступне: «Боржником рішення суду у встановлений державним виконавцем строк для його самостійного виконання не виконано в цілому. Тобто боржником виконано рішення лише в частині здійснення нарахування за рішенням суду складає 6 400,35 грн., але зазначені грошові кошти не виплачені.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку з тривалим невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 по справі № 2а-760/11 позивач звернувся до Європейського суду з прав людини, яким прийнято рішення від 12.10.2017 у справі «Бурмич та інші проти України», яке стосується системної проблеми не виконання державою судових рішень.

Європейський суд з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» постановив, що повторення одних і тих самих висновків у величезній кількості схожих рішень не сприятиме досягненню справедливості, і лише накладе істотний тягар на ресурси Суду. Це не сприятиме жодним чином посиленню захисту прав людини згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Також Європейський суд з прав людини зазначив про те, що ці проблеми можуть бути адекватно вирішені лише між Державою-відповідачем, з одного боку, та Комітетом Міністрів Ради Європи, з іншого, оскільки останній має повноваження, відповідно до п. 2 ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, контролювати виконання рішень Суду.

Раніш, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі №2а-86/10 року стосовно недотриманої щорічної одноразової державної допомоги до 5 травня, як інваліду війни другої групи, відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивач звертався до Європейського суду з прав людини, яким прийнято рішення за справою " Цибулько та інші проти України" від 20 червня 2013 року.

Згідно названого рішення суд визнав, що судові рішення ухвалені на користь заявника, не були виконані своєчасно, за що несе відповідальність держава.

Суд зазначив про порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявника. Суд також зазначив, що було порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

З зазначених підстав суд постановив, що протягом трьох місяців держава відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

При цьому, суд встановив, що тривале невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є порушенням п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Першого протоколу Конвенції, згідно якого, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В п.29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Васильєв проти України" (заява № 10232/02) від 13 липня 2006 року зазначено, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України, шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані Державну виконавчу службу повноваженням скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону "Про державний бюджет".

Невиплата коштів за виконавчим листом, виданим на виконання рішень судів, ухвалених на користь позивача стала підставою для звернення до суду з позовом.

Позивачем ОСОБА_1 фактично заявлено вимоги про стягнення сум грошової допомоги, які розраховані відповідачем під час виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2010 по справі № 2а-760/11 і вказані вимоги узгоджуються положеннями ст.105 КАС та не були предметом іншого судового розгляду.

Тобто фактично в позові порушено питання (заявлено вимоги) про стягнення коштів з Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області, заборгованості в сумі 30624,84 грн.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що зобов`язання вчинити певні дії, покладені на відповідача судовим рішенням є обраним судом способом захисту порушеного права позивача та не позбавляє права звернутись до суду з позовом про стягнення коштів.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно зазначив, що враховуючи наявність заборгованості перед позивачем зі сплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі, яка визнається відповідачем, але до теперішнього часу не сплачена, що унеможливлює виконання рішення суду в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»(оскільки вказаний Закону стосується лише рішень якими визначено спосіб захисту права у вигляді стягнення ), а також приймаючи до уваги право позивача звернутись до суду з позовом про стягнення коштів, а саме заборгованості зі сплати додаткової пенсії в розмірі 30624,84 грн.

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернути увагу, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року, в якій зазначено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04.09.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров