Справа № 160/4957/19
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року Справа № 160/4957/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., одноособово розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 вернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати пункт 49 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40, про відмову йому у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із первинним встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено третю групу інвалідності.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що у серпні 2014 року під час бойових дій він отримав поранення, внаслідок якого 02 березня 2015 року під час огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталася 24 серпня 2014 року, у зв`язку з чим він отримав одноразову грошову допомогу в сумі 21 315,00 грн. 28 січня 2019 року під час первинного огляду органами МСЕК позивача визначено особою з інвалідністю III групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. Зауважив, що ним було подано всі необхідні документи для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з первинним встановленням III групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до Міністерства оборони України, однак відповідачем протиправно відмовлено у такій виплаті з посиланням на те, що ОСОБА_1 групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня працездатності. Вважає, що абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, на які вказує відповідач, не може бути застосована до нього, як підстава для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки абзац перший лише врегульовує розмір виплати одноразової грошової допомоги в тому разі, якщо протягом двох років відбулося погіршення стану здоров`я, що дає право на отримання допомоги в більшому розмірі. Погіршення стану здоров`я позивача відбулося в термін більше двох років і тому розмір виплати не може бути обмежений згідно цього абзацу. Абзац другий вказує, що виплата не здійснюється, якщо з моменту первинного встановлення інвалідності минуло більше двох років. Позивачу первинно встановлено інвалідність 04 лютого 2019 р. (довідка МСЕК серія 12 ААБ № 205375 від 28 січня 2019 року), отже відлік часу має починатися саме з цієї дати. За наведених обставин позивач вважає, що відмова відповідача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги є протиправною, протизаконною та такою, що порушує його право на соціальний захист, зокрема, на отримання грошової допомоги у зв`язку із первинним встановленням йому третьої групи інвалідності. Зауважив, що встановлення йому III групи інвалідності у зв`язку з отриманням травми, пов`язаної із захистом Батьківщини є підставами для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі, передбаченому частиною 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а саме в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, у якому йому встановлено третю групу інвалідності.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
23.07.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому позов не визнає та заперечує проти нього. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачу було первинно встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, що сталася 24.08.2014 року згідно довідки МСЕК серії 12ААА №003259 від 02.03.2015 року. Повторно було встановлено III групу інвалідності, але вже пов`язану з захистом Батьківщини, з 28.01.2019 року згідно довідки МСЕК серії 12ААБ №205375 від 28.01.2019 року. Таким чином позивачу від первинного огляду МСЕК (02.03.15 р.) більше ніж через 2 роки було змінено ступінь втрати працездатності і встановлено III групу інвалідності. Частиною 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено: «Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Таким чином, оскільки термін між датами огляду МСЕК (датами, що зазначені у довідках медико-соціальної експертної комісії) позивача складає більше ніж 2 роки, права на доплату одноразової грошової допомоги він немає. За своїм визначенням ця допомога є одноразовою і передбачає відповідно до Закону лише доплату до неї у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності лише в дворічний термін від первинного встановлення інвалідності. Враховуючи вищезазначене, відповідач вважає, що підстав для прийняття комісією позитивного рішення щодо доплати позивачу одноразової грошової допомоги немає, про що було обґрунтовано викладено в протоколі №40 від 29.03.2019 року, тому відмова у доплаті позивачу одноразової грошової допомоги в даному випадку є правомірною.
Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі, відповідно до приписів статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В зв`язку із тим, що шістдесятий день із дня відкриття провадження припав на основну щорічну відпустку судді та на лікарняний, справу розглянуто 10 вересня 2019 року.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є старшим прапорщиком Збройних Сил України, в період з 2014 року брав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі (районах) проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях, що підтверджується посвідченням прапорщика (мічмана) НОМЕР_2 та довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 18.07.2018 року.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 24 квітня 2015 року ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 28.05.2019 року в період з 21.02.2019 року по теперішній час позивач брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо і районах та в період здійснення зазначених заходів.
У серпні 2014 року під час бойових дій позивач отримав поранення, внаслідок якого 02 березня 2015 року під час огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталася 24 серпня 2014 року, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААА № 003259 від 02 березня 2015 року.
У зв`язку із встановленням позивачу 25% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, він отримав одноразову грошову допомогу в сумі 21 315,00 грн.
28 січня 2019 року під час первинного огляду органами МСЕК позивача визначено особою з інвалідністю III групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12 ААБ № 205375 від 28 січня 2019 року).
Позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою від 28.01.2019 року про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Пунктом 8 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40, ОСОБА_1 відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги, оскільки між первинною втратою працездатності, яка визначалася у відсотках та втратою працездатності у вигляді встановлення III групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки.
Вважаючи протиправно відмову Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон № 2011-XII).
Статтею 1 Закону №2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 2 статті 3 вказаного Закону, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно із пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Підпунктом б) частини 1 ст.162 Закону № 2011-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Відповідно до частини 9 статті 163 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок №975).
Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
- у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно з частиною 1 пункту 6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.
При цьому, абзацем 1 пункту 4 статті 163 Закону №2011-ХІІ визначено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Аналогічні приписи також містяться у пункті 8 Порядку №975, а саме: якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
З аналізу вищенаведених норм права випливає, що абзац 1 пункту 4 статті 163 Закону №2011-ХІІ та абзац 1 пункту 8 Порядку №975 врегульовує розмір виплати одноразової грошової допомоги в тому разі, якщо протягом двох років відбулося погіршення стану здоров`я, що дає право на отримання допомоги в більшому розмірі та містить застереження щодо виплати такої допомоги з урахуванням раніше виплаченої суми.
В свою чергу абзац 2 пункту 4 статті 163 Закону №2011-ХІІ та абзац 2 пункту 8 Порядку №975 передбачає, що виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, якщо з моменту первинного встановлення групи інвалідності минуло більше двох років.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу первинно встановлено інвалідність ІІІ групи 28.01.2019 р., що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААБ № 205375 від 28 січня 2019 року, причина інвалідності травма пов`язана із захистом Батьківщини, тому суд погоджується з доводами позивача, що відлік часу має починатися саме з цієї дати.
Отже, оскільки ОСОБА_1 вперше становлено ІІІ групу інвалідності 28.01.2019 року, що підтверджується належною довідкою МСЕК, згідно норм чинного законодавства у нього виникає право на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму.
За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що відмова відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом дворічного строку після первинного встановлення йому 25% втрати працездатності є безпідставною.
У зв`язку з вищевикладеним суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасувати пункт рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини підлягають задоволенню.
Слід зазначити, що позивач у позові допустив описку та помилково просив визнати протиправним та скасувати пункт 49 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40, проте судом встановлено, що зазначеним пунктом було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги іншій особі майору ОСОБА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги саме пунктом 8 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом від 29 березня 2019 року №40, та зі змісту позовних вимог вбачається оскарження позивачем саме цього пункту.
Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За наведених обставин, з метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача, суд прийшов до висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати пункт 8 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із первинним встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено третю групу інвалідності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Основного Закону України).
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією прав та соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституція України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № б-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).
Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.
У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У Рішенні від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland").
У пункті 145 рішення у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
У пункті 50 рішення по справі "Щокін проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом".
Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України").
Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Оскільки відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням третьої групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із первинним встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено третю групу інвалідності.
Згідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття спірного рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим не у відповідності до норм чинного законодавства, у зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та ним не були понесені судові витрати, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати пункт 8 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із первинним встановленням йому третьої групи інвалідності з 28 січня 2019 року внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено третю групу інвалідності.
У задоволені іншої частини позовних вимог, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з перебуванням у відпустці та на лікарняному, повний текст рішення складено та підписано 10 вересня 2019 р.

Суддя О.М. Неклеса