Справа № 520/6946/19
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

28 серпня 2019 р. справа № 520/6946/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., за участі секретаря судового засідання Блудової А.І.,

представник позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Чорнодуб М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22 травня 2019 року за № 185659 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну";

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Баку, Азербайджан, паспорт № НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) незаконно скасовану посвідку на постійне проживання в Україні.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну підлягає скасуванню не лише через його абсолютну необґрунтованість та невмотивованість, а ще й через порушення відповідачем процедури прийняття такого рішення та недотримання обов`язкових вимог щодо повідомлення мігранта про обставини, з приводу яких здійснюється перевірка і з приводу яких йому слід надати пояснення та документи.

Відповідачем надано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що пункт частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачає отримання дозволу на імміграцію лише батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. Оскільки позивачці на момент отримання дозволу на імміграцію виповнилось 29 років, дозвіл на імміграцію надано громадянці ОСОБА_3 з порушенням вимог п.6 ч. 2 ст. 4 Закону «Про імміграцію».

Процесуальним правом надати відповідь на відзив позивач не скористався.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити адміністративний позов з підстав та мотивів, викладених в ньому.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав правову позицію, викладену у відзиві, та просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено з наявних в матеріалах справи доказів, що не заперечувалось представниками сторін, що 21.03.2003 ОСОБА_3 звернулась до ВГІВФО УМВСУ в Харківській області з клопотання дозволити її постійне проживання в Україні на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Такі відомості позивач повідомила у своїй заяві, вказала що переїхала до міста Харків до своїй матері - громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 з метою постійного проживання.

Мати позивачки громадянинка РФ ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала на території України за посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 02.03.2003, виданої на підставі рішення УМВС України в Харківській області від 02.03.2000.

09.06.2003 ВГІРФО УМВС України в Харківській області громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 09.06.2003, терміном дії - безстроково.

22.05.2019 ГУ ДМС України в Харківській області складено висновок, вказано підставу, через яку скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 09.06.2003 про надання дозволу на імміграцію в Україну - дозвіл на імміграцію надано громадянці ОСОБА_3 з порушенням вимог п.6 ч. 2 ст. 4 Закону «Про імміграцію», оскільки на момент подачі заяви заявниці виповнилося 29 років.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22 травня 2019 року за № 185659 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну" на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 09 червня 2003 року. Видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 від 09.06.2003 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64, підпункту 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Оскаржуване рішення отримано позивачем на руки 27.05.2019.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує наступні приписи норм чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 12 цього закону передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання (ст.13 Закону України "Про імміграцію").

Відповідно до пунктів 21-23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (у редакції з 12.04.2017 року) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти (пункт 23 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення вмотивовано п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", за яким, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції (ч.1 ст.4 Закону України "Про імміграцію").

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію").

Відповідно до п.3 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Судом встановлено, що позивач переїхала до міста Харків до своїй матері - громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 з метою постійного проживання.

У анкеті позивач вказала дату народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відповідає відомостям у документах, доданих до заяви - свідоцтві про народження, автобіографії, національному паспорті.

Підставою для складання відповідачем висновку та прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію стали встановлені у ході перевірки обставини щодо віку позивача, а саме на момент подачі заяви заявниці виповнилося 29 років та вона не могла вважатися неповнолітньою дитиною, а тому контролюючий орган дійшов висновку про наявність підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію ВГІРФО УМВС України в Харківській області проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, у зв`язку із чим 09.03.2003 прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" та задокументовано його посвідкою на постійне проживання.

Проте відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Судом з матеріалів справи встановлено, що після отримання дозволу на імміграцію в Україну та відповідної посвідки на постійне проживання, у встановленому законом порядку 12 липня 2003 року позивач зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане житлове приміщення належало па праві особистої приватної власності матері позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1998 року.

З метою офіційного працевлаштування 28 липня 2003 року у Державній податковій інспекції у Жовтневому районі міста Харкова позивач отримала картку фізичної особи-платника податків, відповідно до якої 16 липня 2003 року до Державного реєстру фізичних осіб було внесено ідентифікаційний номер позивача - НОМЕР_1 .

Починаючи з 01 лютого 2005 року, позивач постійно і офіційно у встановленому трудовим законодавством порядку працевлаштована, що підтверджується копією трудової книжки. З 11 вересня 2018 року позивач прийнята на посаду керуючого магазином і продовжує працювати на цій посаді.

ОСОБА_4 залишила заповіт, посвідчений 09 червня 2008 року державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-970, відповідно до якого належну їй квартиру АДРЕСА_3 вона заповідала ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 мати позивача ОСОБА_4 померла, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_7 за НОМЕР_8 від 31 січня 2012 року.

Після смерті матері позивач подала до державної нотаріальної контори заяву і прийняла спадщину, у зв`язку з чим у спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу за № 52847901 (номер у нотаріуса: 326/2012), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23 травня 2012 року за № 30545442.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у позивача народилася донька ОСОБА_5 , про що 06 листопада 2013 року складено відповідний актовий запис за № 738, що підтверджується виданим керівником Червонозаводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції свідоцтвом про народження від 06 листопада 2013 року серії НОМЕР_9 за НОМЕР_10 .

Відповідно до наказу про зарахування № 02-д від 03 січня 2017 року, на період робочого часу позивача її донька ОСОБА_5 відвідувала і продовжує наразі відвідувати Комунальний заклад "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 15 комбінованого типу Харківської міської ради", що підтверджується довідкою дошкільного закладу від 09 липня 2019 року за № 01-43/81.

01 вересня 2019 року дочка позивача розпочне навчання у першому класі Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 153 Харківської міської ради Харківської області задля отримання повної базової середньої освіти, що підтверджується довідкою Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 153 Харківської міської ради Харківської області 12 липня 2019 року за № 1174.

З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (довідка Департаменту інформатизації МВС України ААА №0714032), має малолітню доньку, яка народилися в Україні у 2013 році і є громадянкою України, має квартиру, в якій зареєстрована і постійно проживає зі своєю малолітньою донькою, офіційно працевлаштована, має ідентифікаційний номер фізичної особи, сплачує податки, збори та інші обов`язкові платежі у встановленому законом порядку.

Доказів, що свідчать про протилежне, відповідачем до суду не надано.

Суд вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2003 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналіз обставин прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Вказані висновки також наведенні в постанові Верховного суд від 18.04.2018 року по справі № 820/2262/17.

Частиною 5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Додатково суд вважає за необхідне відзначити, що відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Не містять матеріали справи і доказів подання іноземцем у процедурі одержання дозволу на імміграцію спотвореної, перекрученої, неправдивої, недостовірної інформації щодо її віку, котра об`єктивно не могла бути перевірена відповідним державним органом управління.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Критерії до рішення владного суб`єкта наразі викладені у ч. 2 ст. 2 КАС України, де зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржене рішення цим критеріям не відповідає, позаяк не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом Держави у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд при прийнятті рішення зважає на таке.

Ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, "орган", що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають ураховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує (див. рішення у справі Klass та інші проти Німеччини від 6 вересня 1978 року, п. 67).

Під визначенням терміну "процесуальні гарантії" суд вважає, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт:

" 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці."

Суд зазначає, що конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані ЄКПЛ повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Так, право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме п.23 Порядку №1983.

Суд зазначає, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

У рішенні у справі "Ukrainian Media Group v. Ukraine" від 29.03.2005 Європейський Суд нагадує, що закон має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість розумною, залежно від обставин, мірою передбачити наслідки певної дії. Ступінь передбачуваності значною мірою залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано (рішення у справі "Groppera Radio AG and Others v. Switzerland" від 28.03.1990).

Невиправдане відхилення від процедури, яка передбачена національним законодавством, може суперечити принципу правової визначеності.

У рішеннях у справах Amann v. Switzerland та Rotaru v. Romania Суд вказує на те, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією.

Суд зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у ч.2 ст.2 КАС України.

Зокрема, прийняття рішень у спосіб, визначений законом, означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

У межах спірних правовідносин відповідачем порушено принципи гласності прийняття рішення, а саме порушено право позивача брати участь у процедурі винесення рішення, прийнятого суб`єктом владних повноважень.

Суд зазначає, що за своєю суттю правовий акт управління - це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб`єктам права. Визнаючи акт протиправним, суд констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб`єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Враховуючи встановлені судом порушення відповідачем вимог закону під час винесення рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, суд приходить до висновку про його протиправність та задоволення позовних вимог щодо його скасування.

Відповідно до п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10 лютого 2010 року) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

З огляду на зазначене правова позиція відповідача на обґрунтування правомірності винесення оскаржуваного рішення тим, що позивач самостійно повідомила неправдиві відомості щодо свого віку, є неприйнятною.

З метою належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити посвідку позивача, скасовану оскаржуваним рішенням.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом. Доказів протилежного відповідачем як суб`єктом владних повноважень до суду не надано.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 22 травня 2019 року за № 185659 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну".

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Баку, Азербайджан, паспорт № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) незаконно скасовану посвідку на постійне проживання в Україні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1563 (одна тисяча п`ятсот шістдесят три) грн 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 11 вересня 2019 року.

Суддя О.Г. Котеньов