Справа № 755/12903/19
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участю сторін

представника позивача Лебедєва В.В.

представника відповідача Пирожок О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов особи без громадянства ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення , -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року про повернення до країни походження особи без громадянства Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи тим, що 13 серпня 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження. Позивач проживає в Україні з 2007 року, а до того проживав на території України в 1991 році. 22 липня 2008 року позивач отримав паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, посвідчення водія. На території України у позивача народилась донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, вступив у зареєстрований шлюб з ОСОБА_6 23 травня 2012 року УГІРФО ГУ МВС в Донецькій області відповідно до висновку службової перевірки, було скасовано рішення від 09.07.2008 року та довідку № 327 щодо належності ОСОБА_3 до громадянства України. Паспорт громадянина України було вилучено та знищено. Дане рішення позивач оскаржує на сьогоднішній день, однак рішення по справі не прийнято. Указом Президента Грузії від 15 травня 2015 року, позивача позбавлено громадянства Грузії. З 25 серпня 2015 року позивач разом зі своєю сім`єю постійно проживає в АДРЕСА_1 відповідно до договору оренди квартири. До того, проживав за місцем своєї реєстрації, а саме в м. Макіївка, Донецької області. Відповідно до отриманих раніше і наявних на даний час відомостей позивач до кримінальної відповідності не притягався, повідомлення про підозру не здійснювалося, він не є учасником будь-яких кримінальних проваджень, тому враховуючи що законних підстав для примусового повернення до країни походження або третьої країни, позивач просить скасувати вище вказане рішення ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що рішення про примусове повернення до країни походження ОСОБА_3 прийнято на підставі подання про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України позивачу, а також Наказу Національної поліції України «Про проведення профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант», в ході проведення оперативно-профілактичних заходів, встановлено позивача, раніше неодноразово судимого на території Грузії, який знаходився на території України з порушеннями вимог міграційного законодавства. Також, відповідно до обліку аналітичної бази даних Генерального секретаріату Інтерполу «MILLENIUMAnalysis» стосовно позивача міститься інформація відповідно до якої він отримав статус «злодія в законі» в 2014 році, перебуваючи в ув`язненні в Грузії. З приводу суспільної небезпеки відповідач в своєму відзиві зазначив, що ОСОБА_3 у зв`язку зі своїм злочинним статусом, згідно наявної інформації, установив контроль за протиправною діяльністю організованих груп та злочинних організацій. Отже, перебування позивача на території України суперечить інтересам національної безпеки і може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки та порушень громадського порядку.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені ст. 288 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 288 КАС України адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позові та письмових поясненнях та просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.08.2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни особи без громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та пояснив, що рішення, яке було прийнято 13 серпня 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та затверджене 14 серпня 2019 року Першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, про примусове повернення до країни походження позивача є повністю обґрунтованим та таким, яке прийнято з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 13 серпня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Грузія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, заборонено в`їзд на територію України терміном на три роки до 13.08.2022 року, та зобов`язано покинути територію України у термін до 14.08.2019 року.

У своєму рішенні відповідач послався на те, що 13 серпня 2019 року працівниками ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області в м. Києві по вул. Петропавлівська, 11, було виявлено особу без громадянства ОСОБА_3 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні. Від надання пояснень відмовився. Усно повідомив, що є особою без громадянства. Так як на момент набуття громадянства України відмовився від громадянства Грузії, а зараз знаходиться в процедурі оскарження скасування належності до громадянства України. Жодних документів на право законного проживання в Україні або тимчасового не перебування не має. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП (ПР ЦМУ 005120 від 13 серпня 2019 року). Всі ці обставини, а саме: нелегальне становище, відсутність у позивача підстав для подальшого перебування на території України свідчать про те, що ним порушені вимоги ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд, розглядаючи посилання на протиправність вищезазначеного рішення виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п.п. 7, 14, 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Особа без громадянства - це особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження або третю країну за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови від 16.03.2012), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З огляду на викладене, суд зауважує, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки, мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Порядок прийняття відповідачем та його територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2014 р. за № 25/24802 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 4 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем наявності підстав для припущень, що перебування на території України позивача може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

У відповідності до вищезазначених приписів п. 4 Інструкції, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Отже, для доведення правомірності дій відповідача, відповідачем мало бути надано докази встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 липня 2008 року позивачу видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 Червоногвардійським РВ Макіївського МІ ГУ МВС України в Донецькій області.

31 липня 2008 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

14.01.2009 р. позивач отримав в Україні посвідчення водія серії НОМЕР_2 та 06.08.2008 р. індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 .

26 грудня 2010 року у позивача на території України народилася донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 21.10.2015 р., видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві.

В судовому засіданні з пояснень представника позивача, що не заперечується представником відповідача, встановлено, що 23 травня 2012 року УГІРФО ГУ МВС в Донецькій області було оформлено висновок службової перевірки, за наслідками якої було скасовано рішення від 09 липня 2008 року та довідку № 327 щодо належності ОСОБА_3 до громадянства України. Паспорт вилучений та знищений. Даний висновок був оскаржений в судовому порядку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2017 якими позовні вимоги ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Донецькій області, ДМС України про визнання протиправними та скасування висновку, зобов`язати вчинити дії залишено без задоволення. Дана постанова залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2018 року. Ухвалою Верховного суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3 на зазначені вище постанови, однак на сьогоднішній день будь яке рішення по даній справі не прийнято.

В період з 25 липня 2014 року по 24 липня 2015 року ОСОБА_3 утримувався в Чернігівському ПТПІ на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 25.07.2014 року та рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про поміщення в пункт тимчасового перебування, однак на підставі висновку начальника Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві Чайки Н.В., з якого вбачається, що заходи вжиті Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Ки єві, ГУ ДМС України в м. Києві та ГУБОЗ МВС України для забезпечення можливості виконання постанови Дніпровського районного суду м. Києва щодо здійснення примусового видворення за межі України громадянина Грузії ОСОБА_3 , не дали позитивних результатів, тому в такому разі позивач визнаний таким, що на законних підставах тимчасово перебував на території України на період дії обставин, що унеможливлювали їх примусовому видворенню з України.

Відповідно до указу Президента Грузії № 167 від 15 травня 2015 року, вбачається, що у зв`язку із прийняттям громадянства іншої держави припинено громадянство Грузії ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Грузії.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 21 жовтня 2015 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1891 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

19 лютого 2018 року у позивача на території України, народився син - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14.03.2018 року виданого Оболонським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до довідки серії ИІК № 188136МВС України, ОСОБА_3 на території України станом на 20.04.2015 року, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

01.08.2019 на запит адвоката Лебєдєва В.В. від Головного слідчого управління СБ України надано відповідь. Що за наявною в ГУ інформацією, станом на 01 серпня 2016 року, кримінальні провадження стосовно ОСОБА_3 не розпочинались та не розслідувались, повідомлення про підозру не здійснювались.

22.12.2018 року ГПУ надано відповідь на адвокатський запит щодо наявності кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_3 , проведення негласних слідчих (розшукових) дій та його розшуку та зазначено, що за даними інформаційної системи «Єдиний державний реєстр досудових розслідувань» кримінальні провадження, щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлені.

28 грудня 2018 року Головний слідчим управлінням надано відповідь на запит про надання інформації та повідомлено, що інформація про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 та про розпочате відносно нього кримінальне провадження у НП на цей час відсутня. Однак, слідчим відділом Оболонського УП ГУПН в м. Києві розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0010070 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом безвісного зникнення ОСОБА_3 Підставою для внесення відомостей до ЄДРДР та початку кримінального провадження є звернення ОСОБА_6 із заявою. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

28 травня 2019 року Комісією з контролю файлів Інтерполу (незалежний орган Інтерполу з контролю та захисту персональних даних) на адвокатський запит надано відповідь, відповідно до якої вбачається, що «Ваш клієнт фігурує у повідомленні Національного центрального бюро Інтерполу України, відносно якого обліковується запис про необхідність надати додаткову інформацію про його приналежність до «Злочинної організації/угруповання/групи».

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

До суду представником відповідача не надано належних, допустимих та достовірних, в розумінні статей 73-75 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів існування суспільної небезпеки, якої може завдати позивач національній безпеці України чи охороні громадського порядку. В ході розгляду справи, представником відповідача не надано доказів, того що позивач має статус «Злодія в законі», а навпаки дана інформація спростована наданою адвокатом відповіддю з Комісії з контролю файлів Інтерполу.

Також, суд приймає до уваги доводи представника позивача щодо відсутності порушених щодо нього в Україні будь-яких кримінальних проваджень, постановлених судами вироків суду про притягнення до кримінальної відповідальності або оголошення його в розшук, що підтверджуються довідкою про відсутність судимості, відповідями Головного слідчого управління СБУ на запит адвоката позивача, Генеральної прокуратури України, відповіддю на запит адвоката НП України Головним слідчим управлінням та відповіддю з Комісієї з контролю файлів Інтерполу, та наявність міцних соціальних зв`язків.

Що стосується порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, то слід зазначити наступне. На територію України позивач в`їхав в 2007 році та в подальшому був документований паспортом громадянина України. Лише в серпні 2014 року позивач дізнався про прийняття рішення про вилучення в нього паспорту громадянина України. На даний час триває судовий розгляд в процедурі оскарження скасування належності до громадянства України, а тому посилання на дану підставу для примусового повернення є передчасним.

Отже, представником відповідача не виконано обов`язок, покладений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України в частині доказування правомірності винесених суб`єктом владних повноважень оскаржуваних рішень.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150ст.ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Адміністративний позов особи без громадянства ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни особи без громадянства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заборону в`їзду в Україну на терміном на три роки.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 05 вересня 2019 року.

Суддя Н.О. Яровенко