Справа № 280/2496/19
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

05 вересня 2019 року 17 год. 25 хв.Справа № 280/2496/19 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Сацький Р.В., за участі секретаря судового засідання Серебрянниковій О.А., та сторін

від позивача: ОСОБА_1 , адвокат Ємець А.Ю.,

від відповідача: Маменко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощенного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 )

до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 90, )

про визнання протиправним та скасування рішення №2301/03 від 07.02.2018, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі по тексту відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №2301/03 відповідача від 07.02.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянам Російської Федерації позивачу;

- зобов`язати відповідача видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства Російської Федерації позивачу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Рішення про скасування дозволу на імміграцію є протиправним, винесено з порушенням прав ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 29.05.2019 позов залишено без руху та надано 10 денний строк для усунення недоліків.

У встановлений ухвалою суду строк, представником позивача подано заяву на усунення недоліків.

Ухвалою від 11.06.2019 відкрито провадження по справі № 280/2496/19 за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 27.06.2019 о/об 09 год. 20 хв. Відповідачу встановлений 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

09.07.2019 представник відповідача через канцелярію суду (вх. №28179) подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідач з позовним вимогами не згоден та вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено у звязку із тим, що на думку відповідача позивач приховала факт належності до громадянства України при подачі документів на імміграцію, що є порушенням ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

22.07.2019 представником позивача через канцелярію суду (вх. №30198) подана відповідь на відзив, в якій позивач виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Ухвалою суду від 27.06.2019 зупинено провадження до 05.09.2019 о/об 16 год. 00 хв. для примирення сторін.

Ухвалою суду від 05.09.2019 поновлено провадження по справі, призначено судове засідання на 05.09.2019 о/об 16 год.00 хв.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити в їх задоволенні.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

07 лютого 2018 року Управлінням державної міграційної служби України в Запорізькій області було винесено рішення № 2301/03- про скасування дозволу на імміграцію в Україну, щодо громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .

В зазначеному рішенні вказані підстави для скасування дозволу на імміграцію, а саме п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Так, у відповідності до п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»: Дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 7 червня 2011 року №1182-VI «Про імміграцію» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 Закону іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Пунктом 1 частини 3 статті 4 визначено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Перелік документів, які додаються до заяви для надання дозволу на імміграцію та перелік яких визначений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я також визначений вказаною статтею.

Частиною 1 статті 10 Закону встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно ст. 13 Закону України «Про імміграцію», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок).

За змістом пункту 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Державної міграційної служби чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пункту 14 Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи Служби безпеки України, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).

Судом встановлено, що позивач з 29.04.1987 по 29.08.1995 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , згідно паспорту зразка 1974 року, що не оспорюється сторонами.

На думку відповідача, оскільки позивач станом 24 серпня 1991 року була зареєстрована на території України, то відповідно вона є громадянкою України, посилаючись при цьому на п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство»: Громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

На думку відповідача, оскільки Законом України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію надається виключно іноземцям, то відповідно позивач не має право на імміграцію та на отримання посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні, оскільки вона є громадянкою України і на цій підставі дозвіл на імміграцію має бути скасований, а посвідка вилучена.

Суд критично відноситься до таких висновків Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області в огляду на наступне.

Згідно визначення термінів в Законі «Про громадянство», громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Згідно ст. 8 «Набуття громадянства України за територіальним походженням», закону України «Про громадянство»: «Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України».

Тобто громадянином України є виключно особа, яка набула громадянство України, а умовою набуття громадянства України є подача заяви про набуття громадянства.

Відповідачем не надано жодних доказів подачі заяви гр. ОСОБА_1 , про набуття громадянства при цьому суд зауважує, що законами України не передбачено автоматичного набуття громадянства України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство», Документами, що підтверджують громадянство України, є:

1) паспорт громадянина України;

3) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

4) тимчасове посвідчення громадянина України;

6) дипломатичний паспорт;

7) службовий паспорт;

8) посвідчення особи моряка;

9) посвідчення члена екіпажу;

10) посвідчення особи на повернення в Україну.

В справі відстуні докази, щодо видачі гр. ОСОБА_1 , будь-якого з наведених документів.

Матеріали справи не містять жодних доказів, стосовно того, що гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , подавала заяви про набуття громадянства України та отримувала документ, який би підтверджував її належній до громадянства України, відтак вона є іноземцем та була іноземцем на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію.

Суд звертає увагу, що навіть якщо дозвіл на імміграцію був наданий помилково або внаслідок зловживання службовими особами своїми повноваженнями, позивач не повинна нести тягар негативних наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Верховний Суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває у шлюбі, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає в Україні та навчається в 7-Г класі Комунального закладу «Запорізька спеціалізована школа-інтернат ІІ-ІІІ ступенів «Січовий колегіум».

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів її сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі неповнолітня дитина.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2008 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведена правомірність та обґрунтованість позовних вимог, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому позові.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 90, ) про визнання протиправним та скасування рішення №2301/03 від 07.02.2018, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення №2301/03 Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 90, ) від 07.02.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Зобов`язати Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 90, ) видати посвідку на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства Російської Федерації ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписане суддею 10.09.2019

Суддя Р.В.Сацький