Справа № 200/5904/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року справа №200/5904/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронова Г.М., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представників відповідача - Рикової М.М., Коновалова Я.К., діючих за довіреностями розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року у справі № 200/5904/19-а (головуючий суддя І інстанції - Чекменьов Г.А.), складене в повному обсязі 05 липня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені в сумі 215 454,26 грн., -

ВСТАНОВИВ:

03 травня 2019 року Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» про стягнення в відповідача на користь Державного бюджету України адміністративно-господарських санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році, у розмірі 214 169,28 грн. та пеню у розмірі 1 285,00 грн. на р/р 5002 в ГУ ДКСУ у Донецькій області: ЄДРПОУ ГУ ДКСУ 37967785; МФО 899998, код платежу 50070000, ЄДРПОУ відділення фонду 13492430 (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ" на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у сумі 107 084 (сто сім тисяч вісімдесят чотири) грн. 64 коп. та пеню у сумі 642 (шістсот сорок дві) грн. 50 коп. на р/р 5002 в ГУ ДКСУ у Донецькій обл.; ЄДРПОУ ГУ ДКСУ 37967785; МФО 899998: код платежу 50070000, ЄДРПОУ стягувача 13492430. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 28-30).

Не погодившись з судовим рішенням, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року у справі № 200/5904/19-а в частині відмови у задоволені позовних вимог на суму 107 727,14 грн. та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відділенням зазначено, що нормами чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів на відповідача покладено обов`язок щодо забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Тобто, роботодавець не звільняється від обов`язку сплачувати штрафні санкції до відділення Фонду на підставі ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов`язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві (а.с. 34-36).

Крім того, не погодившись з судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року у справі № 200/5904/19-а та прийняти нове рішення, яким скасувати адміністративно господарські санкції та пеню за невиконання товариством нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у розмірі 107 727,14 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги, товариством зазначено, що товариством вжито всі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць із працевлаштування інвалідів протягом 2018 року.

При цьому, двом особам було відмовлено у працевлаштуванні у зв`язку з не відповідністю вимогам вакантної посади у частині необхідності рівня освіти та стажу роботи за спеціальністю, що не є порушенням норм діючого законодавства, оскільки сам центр зайнятості направив цих осіб для працевлаштування, хоча вони не відповідали вакантним посадам (а.с. 38-40).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Разом із апеляційної скарги Донецьким обласним відділення Фонду соціального захисту інвалідів надано клопотання про розгляд справи за відсутності представника фонду.

Представники відповідача в судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі товариства, заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, вивчив заперечення на апеляційну скаргу, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» є юридичною особою () та зареєстровано у Донецькому обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів.

Згідно інформації за показниками звіту форми № 10-ПІ від 11 лютого 2019 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» за 2018 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 501 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 16, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» - 20 осіб, фонд оплати праці штатних працівників складає 26 824,70 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 53 542,32 грн., суму адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів складає «214 169,26» (а.с. 7).

На підставі даних поданого відповідачем звіту форми № 10-ПІ позивачем зроблено висновок про незабезпечення відповідачем норми працевлаштування інвалідів у 2018 році, за що відповідачу необхідно самостійно обрахувати та сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 214 169,28 грн. та пеню в сумі 1 285,00 грн., про що зазначено у розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів (а.с. 8, 9).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

При прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено правомірність застосування до відповідача господарських санкцій за відмову у працевлаштуванні 2 осіб з інвалідністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875).

Відповідно до ст. 20 Закону № 875 Фонду соціального страхування захисту інвалідів надано право на стягнення санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Статтею 18 Закону № 875 передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медиком - соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875 рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 875 для підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Як вбачається зі ст. 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 01 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до п. 1.3 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 988/23520, роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті (далі - територіальний орган) незалежно від місцезнаходження.

Згідно п. 2.1 зазначеного Порядку форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи позивачем своєчасно подано до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, в якому підприємством зазначено середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 16 осіб, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 20 особа.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» подавало у 2018 році до центру зайнятості звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» щомісячно у період з січня 2018 року по грудень 2018 року, у яких роботодавцем визначено потребу в робочій силі (вакансії) (а.с. 24-36).

Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

При розгляді цієї справи судом встановлено, що з боку відповідача протягом звітного 2018 року були допущені випадки відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

Зокрема, з листа Маріупольського міського центу зайнятості від 29 травня 2019 року (а.с.25) випливає, що з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» були відмови у працевлаштуванні двох осіб з інвалідністю: ОСОБА_1 16 січня 2018 року та ОСОБА_2 18 січня 2018 року на посаду «агент торговельний» з підстав невідповідності вимогам вакантної посади у частині наявності необхідного рівня освіти та стажу роботи за відповідною спеціальністю( а.с.42,43).

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Тобто, з системного аналізу норм ч. 3 ст. 17 та ч. 5 ст. 19 Закону № 875-ХІІ випливає, що незважаючи на наявність звітності про створені вакантні робочі місця для осіб з інвалідністю, факти необґрунтованої відмови таким особам у працевлаштуванні свідчать про відсутність цих спеціальних робочих місць. Посилання апелянта на те, що такі відмови були обґрунтовані, оскільки особи не відповідали вимогам вакантної посади у частині необхідності рівня освіти та стажу роботи за спеціальністю, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідачем не надано відомостей, що він у повному обсязі виконав вимоги закону в частині створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у таких осіб кваліфікації та знань, з урахуванням їх побажань, не обґрунтував причин відмови у працевлаштуванні вищевказаним особам.

Посилаючись на обґрунтовану відмову у працевлаштуванні двох осіб з інвалідністю: ОСОБА_1 16 січня 2018 року та ОСОБА_2 18 січня 2018 року на посаду «агент торговельний», апелянт /відповідач на підтвердження своїх доводів надав кваліфікаційні вимоги, в яких зазначено щодо необхідності базової або неповної вищої освіти , а також відсутність вимог до стажу роботи, що фактично спростовує доводи апелянта в частині невідповідності інвалідів у зв`язку з відсутністю відповідного стажу за спеціальністю, а також не зазначено яка у них освіта( а.с.45) .

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача щодо необґрунтованої відмови у працевлаштуванні двох інвалідів .

Спірні санкції є адміністративно-господарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У зв`язку з тим, що відповідачем не вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, враховуючи фактичну відмову двом особам з інвалідністю у працевлаштуванні, на нього може бути покладена відповідальність відповідно до вимог закону.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням обставин відмови у працевлаштуванні двом особам з інвалідністю без обґрунтування об`єктивних підстав для такої відмови, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про доведеність факту відсутності створення 2 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушень при розрахунку судом першої інстанції суми господарських санкцій до стягнення у сумі 107 084,64 грн. та суми пені 642,50 грн. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що нормами чинного законодавства на підприємства покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов`язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця, з огляду на часткове виконання відповідачем його обов`язку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо часткового задоволення позовних вимог та недоведеності доводів позивачем/ апелянтом в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2019 року у справі № 200/5904/19-а за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОІЛЛІЧПРОДУКТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені в сумі 215 454,26 грн. - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 04 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М.Міронова