Справа № 540/1640/19
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1640/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про скасування постанови державного виконавця,

встановив:

06.08.2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (далі - відповідач, Білозерський РВ ДВС), згідно змісту якої позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про стягнення виконавчого збору від 30.05.2019 року, яка винесена в межах виконавчого провадження № 51409475 (далі - ВП).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем в рамках ВП № 51409475, відкритого постановою від 07.06.2016 року на примусове виконання виконавчого листа № 755/264/13, що виданий Дніпровським районним судом м. Києва 29.03.2013 року. ОСОБА_1 вважає спірну постанову протиправною, такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона не є стороною по справі № 755/264/13, тому не може нести відповідальність за невиконання рішення суду, ухваленого за результатами розгляду цієї справи, тим більше позивача не може бути зобов`язано сплачувати виконавчий збір за проведення виконавчих дій з примусового виконання такого рішення.

Ухвалою суду від 12.08.2019 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків позову.

19.08.2019 року позивач подав до суду документи на усунення недоліків.

22.08.2019 року позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 30.08.2019 року провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи згідно ч. 5 ст. 262 КАС України. Відповідна категорія справ розглядається у десятиденний строк після відкриття провадження у справі, що передбачено ч. 4 ст. 287 КАС України.

05.09.2019 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він не погоджується із доводами, викладеними у позові, переконаний в обґрунтованості та законності оскарженого рішення. Вважає позовні вимоги безпідставними, тому просить відмовити у задоволенні позову.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон № 1404-ІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі, зокрема, судових рішень (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-ІІІ).

У виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи (п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-ІІІ).

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону №1404-ІІІ).

Отже звернуте до примусового виконання судове рішення має виконуватися особою, яка визначена боржником у виконавчому документі, що видавався на підставі цього рішення.

При цьому, за правилами ст. 10 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

В свою чергу, відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби на всій території України справляється виконавчий збір.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що за своєю правовою природою виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

З наведеного слідує, що виконавчий збір до державного бюджету України може стягуватися виключно з особи, яка визначена боржником у виконавчому документі, що видавався на виконання рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/264/13 за позовом фізичної особи ОСОБА_2 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_3 (підтверджується листом Дніпровського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року).

Наведене свідчить на користь висновку про те, що ОСОБА_1 не була стороною по справі № 755/264/13.

В той же час, постанова про відкриття ВП № 51409475 та постанова про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 51 398,21 грн., що винесена в рамках наведеного ВП, складені на підставі виконавчого листа № 755/264/13 від 29.03.2013 року, тобто виконавчий лист виданий на примусове виконання рішення у справі № 755/264/13.

Таким чином, з огляду на те, що ОСОБА_1 не була стороною та боржником відповідно, по справі № 755/264/13, на неї не може бути покладений обов`язок зі сплати виконавчого збору за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, виданого на підставі рішення у справі № 755/264/13, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про незаконність постанови державного виконавця від 30.05.2019 року № 51409475 про стягнення з позивача виконавчого збору.

Наведений висновок суду не спростовується наданим відповідачем до суду виконавчим листом, що 11.04.2013 року виданий Дніпровським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення у справі № 755/2641/13, так як з ОСОБА_1 виконавчий збір стягнуто за примусове виконання рішення суду у справі № 755/264/13.

Разом з тим, аналіз приписів ст. 10, ч. ч. 1, 2 Закону №1404-VIII свідчить на користь висновку про те, що для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме: здійснення державним виконавцем дій направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення заборгованості.

Виконавчий збір є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми.

Поряд з цим, як встановлено судом із матеріалів справи, державним виконавцем не вчинено жодних виконавчих дій щодо виконання наданого до суду виконавчого документу у спірному виконавчому провадженні у спосіб, що визначений таким виконавчим документом.

Разом з тим, доказів щодо здійснення з боку державного виконавця будь-яких примусових виконавчих дій у спірному виконавчому провадженні у спосіб, встановлений виконавчим документом, відповідачем суду не надано.

Крім того, не зазначено від яких саме дій ухиляється чи добровільно не вчиняє позивач, так само і не вказано, які саме дії примусового характеру збиралися вчиняти співробітники виконавчої служби.

Відповідно, жодних дій, які були б направлені на примусове виконання судового рішення стосовно стягнення з позивача заборгованості в межах виконавчого провадження №51409475 співробітниками відповідача не вчинялось.

Виконавчий збір є майновою санкцією по відношенню до боржника, який не виконав рішення суду добровільно, і одночасно є винагородою для державного виконавця за примусове вчинення тих дій, які добровільно не вчинив боржник. Постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення, а також вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Наведеними обставинами підтверджується висновок суду про протиправність оскаржуваної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору.

Аналогічна позиція щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносин викладена у постановах Верхового Суду від 19.09.2018 року у справі №804/8289/16 та від 15.02.2018 р. № 910/1587/13.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач довів протиправність дій державного виконавця які полягають у стягненні з позивача виконавчого збору.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Судові витрати відшкодовуються згідно приписів ст. 139 КАС України.

Таким чином, керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255, 287 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (, 75000, Херсонська обл., смт. Білозерка, вул. Свободи, 85) про скасування постанови державного виконавця, задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, яка винесена 30 травня 2019 року в межах виконавчого провадження № 51409475.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Білозерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору, що сплачена нею за подання адміністративного позову до суду в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 105000000