Справа № 755/12904/19
Суддя: Яровенко Н. О.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Яровенко Н.О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участю сторін

позивача ОСОБА_1

представника позивача Лебедєва В.В.

представника відповідача Пирожок О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов громадянина Грузії ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення , -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року про повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи тим, що 13 серпня 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження. Державний кордон позивач перетнув, згідно відмітки паспортного контролю на сторінці 36, 11 серпня 2019 року. Перетинання державного кордону України позивачем було проведено у пункту пропуску Нові Яриловичі. Відповідно до умов угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Грузії про взаємне скасування візових вимог, яка набрала чинності 01 березня 2019 року, термін перебування без отримання додаткових дозвільних документів для позивача, який являється громадянином Грузії, на території України становить 90 днів, отже висновок про те що позивач перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства є неправильним. Окрім цього, позивач перебуває у офіційному шлюбі з ОСОБА_5 . Та до реєстрації даного шлюбу позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах із громадянкою ОСОБА_5 протягом п`яти років. Позивач не притягався до кримінальної відповідальності, повідомлення про підозру позивачу не здійснювалося, він не є учасником будь-яких кримінальних проваджень. Крім цього, позивачем повідомлялися правдиві дані при перетині державного кордону України та на даний час має міцні соціальні зв`язки, постійно проживає за встановленою адресою разом із дружиною та має документи, що посвідчують його особу, тому враховуючи всі вище зазначені обставини наполягає на скасуванні вище зазначеного рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо примусового повернення громадянина Грузії ОСОБА_1 до країни походження.

Представник відповідача Пирожок О.Б. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішення про примусове повернення позивача до країни походження прийнято на підставі подання Управління стратегічних розслідувань ГУ НП в Київській області «Про запобігання повторності порушень законності іноземцями», а також Наказу Національної поліції України від 18.10.2017 року № 1082 «Про проведення профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант» було встановлено позивача, який перебуває на території України не дотримуючись чинного законодавства України, вчиняє дії спрямовані на дестабілізацію криміногенної обстановки в Україні, порушує громадський порядок, тому з вищевказаних обставин УСР ГУ НП просили невідкладно прийняти рішення про примусове повернення з України позивача, зобов`язати його в найкоротші терміни покинути територію України та заборонити в`їзд строком на п`ять років. У зв`язку з цим, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області прийняли відповідне рішення. Також, в своєму відзиві відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не звертався із заявою до територіальних підрозділів ДМС про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, тому підстав вважати, що у позивача є побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань у відповідача немає. Щодо заборони в`їзду позивач строком на три роки, відповідач зазначає, що дане рішення прийнято на підставі ст. 13, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкції про порядок прийняття ДМС та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, яка затверджена Міністерством внутрішніх справ України Наказом від 17.12.2012 року № 1235 та Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 № 280, тому враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку що працівниками ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області правомірно прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни відносно позивача із забороною в`їзду на територію України строком на три роки.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені ст. 288 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 288 КАС України адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в позові та письмових поясненнях, які приєднані до матеріалів справи та просять суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13.08.2019 року про примусове повернення до країни походження Громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та пояснив, що рішення, яке було прийнято 13 серпня 2019 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та затверджене 14 серпня 2019 року Першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, про примусове повернення до країни походження позивача є повністю обґрунтованим та таким, яке прийнято з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року провадження по справі відкрито та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. Також цією ухвалою вирішено клопотання представника позивача про витребування від відповідача усіх матеріалів, на підставі яких було прийнято рішення від 13.08.2019 року про примусове повернення до країни походження громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступного висновку.

13 серпня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни, заборонено в`їзд на територію України на три роки терміном на п`ять років, та зобов`язано покинути територію України у термін до 14.08.2019 року.

У своєму рішенні відповідач послався на те, що 13 серпня 2019 року до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від Управління стратегічних розслідувань ГУНП в Київській області, надійшло подання про примусове повернення та заборони в`їзду на територію України громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1 , в якому йшлося про те, що останній перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства, крім того вчиняє дії спрямовані на дестабілізацію криміногенної обстановки в Україні, що по суті є загрозою національній безпеці України, тому в порушення вимог Закону України вчиняє дії спрямовані на дестабілізацію криміногенної обстановки в Україні, підлягає примусовому поверненню за межі України.

Суд, розглядаючи посилання на протиправність вищезазначеного рішення виходить з наступного.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, що містяться в пункті 18 Постанови від 25.06.2009 №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати па увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З огляду на викладене, суд зауважує, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки, мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Порядок прийняття відповідачем та його територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється, визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 січня 2014 р. за № 25/24802 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 3 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 4 Інструкції рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем наявності підстав для припущень, що перебування на території України позивача може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку.

У відповідності до вищезазначених приписів п. 4 Інструкції, рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Отже, для доведення правомірності дій відповідача, відповідачем особою мало бути надано докази встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну позивачу під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

З матеріалів справи встановлено, позивач ОСОБА_1 , був затриманий відповідно до рапорту складеного Заступником начальника У СР ГУНП у Київській області Прохи Анатолія, в якому зазначено, що 13 серпня 2019 року під час проведення ОРЗ, в м. Києві по вулиці Тимошенка, було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при перевірці особистості надав паспорт громадянина Грузії. Останній перебував разом із громадянином ОСОБА_7 , 1971 року народження, який має статус «Злодія в законі» та впливає на криміногенну ситуацію в регіоні. У зв`язку з цим, необхідно доставити ОСОБА_1 до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області для перевірки законності перебування на території України.

З пояснень, які були надані позивачем 13 серпня 2019 року, вбачається, що він прибув в Україну 12 лютого 2014 року, кордон України перетнув через КПП «Іллічовськ» водним сполученням з Республіки Грузія з метою працевлаштування, де його зустріли друзі. Пізніше орендував житло в місті Києві з метою оформлення та налагодження бізнесу, однак в той час в Україні почалась революція. Після спливу часу позивач прийняв рішення захищати територію України та у зв`язку з цим перебував на тимчасово окупованій території України де брав участь в бойових діях. Познайомившись в теперішньою дружиною ОСОБА_5 , згодом позивач прийняв рішення одружитись, однак не зміг так, як знаходився на території України з порушенням міграційного законодавства, у зв`язку із цим йому прийшлось виїхати в Республіку Молдова. Після повернення на територію України, позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 .. По спливу часу позивач все таки вирішив звернутись до міграційної служби для оформлення належних документів для законного перебування в Україні, однак останньому повідомили, що він знову пропустив строки та не достатньо часу для законного перебування в Україні для оформлення документів. Таким чином позивач знову виїхав за межі України до Республіки Білорусь та відразу повернувся до Києва де на теперішній час проживає та разом з дружиною орендує квартиру. Тимчасово безробітній.

З копії паспорта громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , а саме сторінки 36, вбачається, що він перетинав кордон України 15 лютого 2019 року через КПП «Іллічовськ», 05 червня 2019 року через КПП «Могилів-Подільський» та 11 серпня 2019 року через КПП «Нові Яриловичі», отже відповідно до умов щодо скасування візових вимог між Україною та Грузією, які набрали чинності 01 березня 2019 року, термін перебування позивача на території України строком 90 днів не сплинув.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вступили в зареєстрований шлюб 24 липня 2019 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1044 Шевченківським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Крім цього, в матеріалах справи міститься довідка МВС України серії ААА № 0744627 з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 28.08.2019 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої та не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

За змістом отриманих судом представника відповідача пояснень, рішення примусове повренення до країни походження або третьої країни громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ґрунтувалось лише на поданні НП ГУ НП в Київській області від 13.08.2019 року. Жодної конкретизації такої інформації та джерел її походження суду надано не було.

Отже, відповідачем не було надано жодних доказів як встановлення щодо позивача під час здійснення оперативно-розшукової діяльності підстав для заборони в`їзду в Україну, так і проведення такої діяльності щодо позивача взагалі.

З огляду на те, що матеріали справи не містять жодного документу, крім оскаржуваного рішення, подання НП ГУ НП в Київській області від 13.08.2019 року та рапорту Заступника начальника відділу УСР ГУ НП в Київській області від 13.08.2019 року, суд приходить до висновку, про протиправність прийнятого рішення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є протиправним, та підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Адміністративний позов громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення та заборону в`їзду на територію України - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області від 13 серпня 2019 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заборону в`їзду в Україну на терміном на п`ять років.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 05.09.2019 року

Суддя Н.О. Яровенко