Справа № 2140/1810/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1810/18
Головуючий в 1 інстанції: Дмитрієва О.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Бойка А.В., Запорожана Д.В.,

при секретарі Чугунові С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення 27.12.2018р.) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Херсонській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

03.09.2018 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ Держпраці у Херсонській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

- визнати протиправними дії головного державного інспектора ГУ Держраці у Херсонській області Головацько О.І. під час проведення перевірки 26.07.2018 року і складання акту перевірки №ХС2172/503/АВ та припису про усунення порушень №ХС2172/503/АВ/П;

- визнати протиправними дії першого заступника начальника ГУ Держпраці у Херсонській області Франкевич Т.І. щодо накладення штрафу за порушення законодавства про працю;

- скасувати постанову від 21.08.2018 року №ХС2172/503/А13/П/ГД-ФС про накладення на неї штрафу у розмірі 111 690 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова відповідача є неправомірною, оскільки була винесена безпідставно та на підставі необґрунтованих і помилкових висновках формально проведеної перевірки.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ФОП ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ФОП ОСОБА_1 адвокат Доготер О.Г. 21.01.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони повторно з невідомих причин не прибули, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

У зв`язку із вказаними обставинами справа була розглянута у відкритому судовому засіданні без участі сторін за наявними у справі матеріалами та на підставі наявних в ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ФОП ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 21; адреса здійснення підприємницької діяльності: АДРЕСА_3 . Основним видом економічної діяльності за КВЕД 55.20 діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання.

20.07.2018 року головними державними інспекторами Управління Держпраці, на підставі наказу №752 та направлення №1037, було проведене інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у пп.1,2, 4-7 п.5 пп.3 «Порядку здійснення державного контролю з додержанням законодавства про працю» (затв. постановою КМУ від 26.04.2017р. №295), а саме на предмет додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин.

26.07.2018 року за результатами вказаного інспекційного відвідування складено акт №2172/503/АВ та видано припис про усунення виявлених порушень №2172/503/АВ/П.

Так, згідно акту інспекційного відвідування встановлено порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП та Постанови КМУ №413 від 17.06.2015 року «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», а саме ФОП ОСОБА_1 було допущено до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття 1 (одну) особу ОСОБА_2 , яка виконувала роботу «покоївки» з квітня 2018 року.

Акт інспекційного відвідування від 26.07.2018р. був в той же день підписаний ФОП ОСОБА_1 без будь-яких зауважень та з власноручним дописом «з порушенням згодна».

06.08.2018 року відповідачем прийнято рішення №ХС2172/503/АВ щодо розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1

В той же день, т.б. 06.08.2018р., відповідач направив на адресу позивача виклик про розгляд справи про накладення штрафу - на 21.08.2018 року о 10:00 в приміщенні ГУ Держпраці у Херсонській області, за адресою: вул.Горького,8 (Театральна), м.Херсон, 2-й поверх.

21.08.2018 року за результатами розгляду вказаних матеріалів, уповноваженою особою ГУ Держпраці, на підставі ст.259 КЗпП України, ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», ч.3 ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.8 «Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» (затв. Постановою КМУ від 17.07.2013р. №509) та абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, прийнято постанову №ХС2172/503/АВ/П/ТД-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 - за порушення нею вимог ч.3 ст.24 КЗпП України та ПКМУ №413, штрафу в розмірі 111 690 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувлася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірної постанови відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, повністю погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів п.1 «Положення про Державну службу України з питань праці» (затв. Постановою КМУ від 11.02.2015р. №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пп.6 п.4 вказаного вище Положення №96, Держпраці, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

А відповідно до пп.5 п.6 цього ж Положення, Держпраці, для виконання покладених на неї завдань, має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Держпраці, у відповідності з п.7 цього ж Положення, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Так, ст.1 вказаного Закону №877 визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади АР Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно із положеннями ч.ч.4,5 ст.2 цього ж Закону №877, заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Зазначені органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог ст.1, ст.3, ч.ч.1,4,6-8, абз.2 ч.10, ч.13,14 ст.4, ч.ч.1-4 ст.5, ч.3 ст.6, ч.ч.1-4,6 ст.7, ст.ст.9,10,19,20,21, ч.3 ст.22 цього Закону.

Як свідчить ч.4 ст.4 Закону №877, виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності.

Процедуру ж здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю безпосередньо визначено «Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» (затв. Постановою КМУ від 26.04.2017р. №295).

Так, відповідно до положень п.2 зазначеного вище Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктом 5 цього ж Порядку №295 визначено, що інспекційні відвідування проводяться:

- за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;

- за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин;

- за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту;

- за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю;

- за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю;

- за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про відпустки»); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників;

- за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Згідно із п.п.8,9 даного Порядку №295, про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Цій нормі кореспондують абз.1, 2 п.14 Порядку №295, в якому визначено, що під час проведення інспекційного відвідування об`єкт відвідування має право перевіряти в інспектора праці наявність службового посвідчення та не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі відсутності службового посвідчення.

Згідно п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (п.20 Порядку №295).

Відповідно до п.21 Порядку №295 якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Так, порядок прийняття постанов про накладення штрафних санкцій, регламентований «Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення», який затверджений Постановою КМУ від 17.07.2013 року №509.

Відповідно до п.6 вказаного Порядку №509, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

А згідно з п.7 Порядку №509, справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 вказаного Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Поряд з цим, статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Тобто, за змістом вищенаведеної норми КЗпП України, така відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця.

Але, при цьому, в даному випадку повинен бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем саме «найманої праці».

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст.1 КЗпПУ).

Частиною ж 1 статті 1 Цивільного кодексу України, в свою чергу, встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Як визначено у ч.1 ст.21 КЗпП України, «трудовий договір» - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, повинен дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як вбачається зі змісту приписів ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Умови ж укладення трудового договору встановлені статтею 24 КЗпП України, відповідно до якої, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, додержання якої є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А у відповідно ж до ст.208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Загальне визначення «цивільно-правового договору» міститься у статті 626 Цивільного Кодексу України, відповідно до частини 1 якої, «договором» є домовленість 2 (двох) або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається зі змісту вимог ст.901 ЦК України, за «договором про надання послуг» одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно ж до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, зі змісту вищевикладених норм діючого законодавства слідує, що договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися як за трудовими договорами, так і за цивільно-правовими договорами (угодами). Але, основною ж відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а трудові - Кодексом законів про працю України. При цьому, одночасно слід звернути увагу на те, що правова основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають, оскільки сторонами таких договорів є «замовник» і «виконавець», а не «працівник» і «роботодавець».

Отже, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Тобто, в даному випадку, «виконавець» робіт, на відміну від «найманого працівника», не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, такий працівник-виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до його трудової книжки та не видається наказ про прийом його на роботу.

Відтак, «цивільно-правовий договір» - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності та її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, оскільки метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної (сезонної) роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

За трудовим же договором, в свою чергу, працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. При цьому, такому працівникові гарантується своєчасна заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, які визначають після закінчення роботи і оформляють актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), вже на підставі, в свою чергу, провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено і попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність працівника не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

За трудовим договором працівник має виконувати вимоги внутрішнього трудового розпорядку, встановлені адміністрацією підприємства, де він працює, дотримуватися трудової дисципліни (ст.ст.139-152 КЗпП України), на роботодавця покладається ряд обов`язків щодо працівника, які підлягають виконанню незалежно від змісту трудового договору, а за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України). При чому, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, т.б. сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.327 ЦК України).

Отже, за наявності ознак, притаманних саме трудовим відносинам, укладається трудовий договір, за наявності ж ознак, притаманних цивільно-правовим відносинам, слід укладати цивільно-правовий договір.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, 20.07.2018 року посадовими особами ГУ Держпраці , на підставі наказу №752 та направлення №1037, було проведене інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань виявлення неоформлених трудових відносин.

По справі встановлено, що підставою для призначення інспекційного відвідування позивача стало звернення громадянки, яка відмовилась назватись, отримане з «гарячої лінії» ГУ Держпраці у Херсонській області, такого змісту: «у ФОП ОСОБА_1 працівники працюють без належного оформлення трудових відносин, постійно змінюються та останнім не виплачується заробітна плата».

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці виявив даний факт та дійшов висновку про порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: допущення до роботи працівника без укладення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника чи уповноваженого ним органу, та повідомлення ДФС, прийняття на роботу 1 працівника - ОСОБА_2 , яка виконувала роботу «покоївки».

У зв`язку з зазначеним, як свідчать матеріали справи, 26.07.2018 року за результатами проведення інспекційного відвідування складено акт №2172/503/АВ та видано припис про усунення виявлених порушень №2172/503/АВ/П.

При цьому, судова колегія також вважає за необхідне ще раз зазначити та наголосити на тому, що вказаний вище акт перевірки від 26.07.2018 року був підписаний ФОП ОСОБА_1 особисто та нею отримано його копію, а також останньою зроблена відмітка «с нарушениями согласна».

Отже, у зв`язку з вказаними обставинами, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, критично ставиться до доводів представника позивача, викладених в апеляційній скарзі, що співробітниками відповідача не було встановлено особу, яка фактично працювала покоївкою без укладання трудового договору.

Таки чином, уважно дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що в даному випадку відносинам між позивачем та «покоївкою» ОСОБА_2 притаманні ознаки саме трудовим відносинам, а наданий позивачем цивільно-правовий договір від 09.07.2018р., фактично має усі ознаки трудового договору, оскільки предметом цієї цивільно-правової угоди є зобов`язання виконати роботу покоївки, за яку замовник сплачує виконавцеві винагороду 1000 грн., виплата якої, в свою чергу, здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання Акту приймання виконаних робіт.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що факт наявного в матеріалах справи повідомлення від 26.07.2018р. ФОП ОСОБА_1 до ГУ Держпраці про те, що ОСОБА_2 все ж таки була прийнята та оформлена на роботу 26.07.2018р. (про що свідчить трудовий договір від 27.07.2018р., наказ від 26.07.2018р. №1-П), насправді фактично свідчить про визнання позивачкою необхідності належного оформлення трудових відносин з даним працівником.

В подальшому, як вже зазначалося вище, 06.08.2018 року уповноваженою особою відповідача було прийнято рішення №ХС2172/503/АВ про розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 , про дату якого (21.08.2018р. о 10:00) останню було своєчасно та належним чином повідомлено .

21.08.2018 року, за результатами розгляду вказаних вище матеріалів перевірки відповідач, у присутності позивачки, прийняв спірну постанову №ХС2172/503/АВ/П/ТД-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 111 690 грн.

Таким чином, у зв`язку з вищезазначеним, судова колегія приходить до висновку, що оскільки перевірку було проведено у відповідності із приписами чинного законодавства, на підставі передбаченій п.5 Порядку №295, яким визначено чіткий перелік підстав для проведення інспекційного відвідування, а акт перевірки підписано позивачкою, яка, в свою чергу, погодилась із встановленими у акті порушеннями, та, до того ж, в подальшому, виклик на розгляд справи про накладення штрафу від 06.08.2018р. надіслано ФОП ОСОБА_1 у встановлені законодавством строки і позивач була присутня на розгляді справи, то, відповідно постанова про накладення штрафу №ХС2172/503/АВ/П/ТД-ФС від 21.08.2018 є правомірною, що, в свою чергу, було вірно встановлено окружним судом.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 08.09.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

Д.В. Запорожан