Справа № 640/5258/19
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 вересня 2019 року № 640/5258/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

за участю третьої особи: Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення б/н від 14.12.2018 року, прийняте Державною міграційною службою України відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

зобов`язати Державну міграційну службу України скасувати доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року та подати Державній прикордонній службі України (Адміністрації ДПС України) у встановленому чинним законодавством України порядку інформацію про скасування доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з Державної міграційної служби України (код за , адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 30) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

Ухвалою суду від 01.04.2019 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено, у зв`язку з її належністю до категорії справ незначної складності у відповідності до вимог п. 10 ч. 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), враховуючи вимог ч.ч. 1-2 статті 257 КАС України, здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність оскаржуваного рішення та доручення з огляду на відсутність правових підстав для їх прийняття. Звернув увагу, що відповідачем було застосовано до нього норми Закону, які підлягають застосування виключно до іноземців та осіб без громадянства, не зважаючи на те, що останній являється громадянином України.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих відносно громадянина Грузії ОСОБА_1 , 1975 року народження.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, - встановив.

05.07.2016 року громадянин Грузії ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну.

В подальшому, 29.07.2016 року громадянин Грузії ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 .

Як вбачається з відповідей Державної міграційної служби України від 04.02.2019 №6-831/1-19 та Адміністрації Президента України від 16.01.2019 № 03-01/64, 19.11.2018 року Указом Президента України № 375, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято до громадянства України (з 19.11.2018).

Крім того, Адміністрацією Президента України повідомлено, що матеріали про прийняття ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянства України передані до Державної міграційної служби України.

14.12.2018 Головним управлінням Нацполіції в Київській області направлено до відповідача лист «Про прийняття рішення щодо заборони в`їзду в Україну гр. Республіки Грузія ОСОБА_1 » (лист № 2861/109/03/15-18 від 14.12.2018).

Як вбачається з даного листа, підставою для його направлення були відомості зафіксовані ГУ Нацполіції в Київській області стосовно гр. Республіки Грузії ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який притягався до адміністративної відповідальності, а саме:

16.09.2016 Управлінням патрульної поліції у м. Києві складено протокол № 52781 за ст. 124 КУПАП;

16.09.2016 Управлінням патрульної поліції у м. Києві складено протокол №52782 за ст. 122-4 КУПАП;

18.09.2016 Управлінням патрульної поліції у м. Києві складено протокол № 167533 за ст. 122 КУПАП;

28.04.2018 Управлінням патрульної поліції в Рівненській області складено протокол № 681669 за ст. 122 КУПАП.

Крім того, в листі зазначено, що ОСОБА_1 розвиває злочинні традиції, ідеї погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді, виконує роль «третейського судді» при владнанні конфліктів, що виникають між лідерами злочинних угрупувань. Є наближеною особою до «злодіїв в законі». Як вбачається з даного листа будь-яких доказів на підтвердження повідомленої в ньому інформації міграційній службі не надано.

В подальшому, на підставі листа ГУ Нацполіції в Київській області 14.12.2018 Державною міграційною службою України було прийняте рішення б/н про заборону в`їзду в Україну громадянина України ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 та Доручення від 14.12.2018 № 8-8994/2-18 «Про заборону в`їзду в Україну» ОСОБА_1 .

Вважаючи, такі рішення ДМС України б/н від 14.12.2018 року та Доручення від 14.12.2018 № 8-8994/2-18 протиправними та такими що порушують його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно оцінивши кожен доказ, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, зважаючи на таке.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Стаття 1 вказаного Закону надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З системного аналізу вказаних норм слідує що Закон не регулює відносини та правовий статус громадян України.

Відтак, слід дійти висновку, що відповідачем було протиправно застосовано до позивача - громадянина України ОСОБА_1 положення ст. 13 Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну Закону № 3773-VI, оскільки даний Закон не регулює відносини з громадянами України.

Слід зазначити, що оскаржуване рішення б/н від 14.12.2018 прийняте на момент, коли відповідач достовірно мав інформацію від Адміністрації Президента України про Указ Президента України від 19.11.2018 № 375 Про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 . Дане підтверджується матеріалами справи, а саме наявними в ній листами: Державної міграційної служби України (т.1 а.с. 15), в якому остання повідомляє, на адвокатський запит, про отримання 20.11.2018 рішення ПУ про прийняття ОСОБА_1 до громадянства України; АПУ від 16.01.2019 № 03-01/64 (Т.1 а.с. 14).

Відповідно до ст.6 Закону України «Про громадянство України» громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про громадянство України» Президент України:

1) приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України;

2) визначає порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень;

3) затверджує Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Відтак, як встановлено доказами наявними у матеріалах справи, Указ Президента України № 375 Про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 прийнятий 19.11.2018, відтак в силу положень ст. 9 Закону України «Про громадянство України», з дати прийняття Указу позивач набув громадянство України.

У відповідності до ст. 25 Конституції України, громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі.

Заборона на в`їзд на територію України громадянина України є фактичним вигнанням громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України та обмеженням його безумовного права на перебування на території держави, громадянином якої він є.

У відповідності до ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на вищенаведене, застосування до громадянина України положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є неможливим та свідчить про безпрецедентний випадок грубого порушення відповідачем, як одним з центральних органів державної влади в України норм та приписів ст. 1, 4, 8, 19, 25 Конституції України, інших норм чинного законодавства України та норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Слід зазначити, що оскаржувані рішення прийняті без участі позивача, що прямо суперечить вимогам ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності будь-яких доказів, та встановлення об`єктивних обставин.

Варто звернути увагу, що в листі-поданні ГУ Нацполіції вказано, про вчинення правопорушень позивачем, з посиланням на протоколи патрульної поліції, однак, складання протоколу про адмінправопорушення в силу вимог КУПАП не є доказом винуватості особи чи піддання такому стягненню, такими доказами є рішення суду, яке набрало законної сили, чого заявником відповідачу надано не було. Відповідач в свою чергу без встановлення обставин та без участі позивача поклав повідомлення в основу прийнятого рішення, чим порушив п.п. 3), 9) ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідно до ст. 39 КУПАП якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Відтак, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога, щодо визнання протиправним та скасування рішення б/н від 14.12.2018 року, прийнятого Державною міграційною службою України відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 є такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, для відновлення та захисту прав позивача суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання Державну міграційну службу України скасувати доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року та подати Державній прикордонній службі України (Адміністрації ДПС України) у встановленому чинним законодавством України порядку інформацію про скасування доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 також підлягає задоволенню.

У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням TOB "Торговий Дім "Кампус Коттон Клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України" вказав, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити в повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення б/н від 14.12.2018 року, прийняте Державною міграційною службою України відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Зобов`язати Державну міграційну службу України скасувати доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року та подати Державній прикордонній службі України (Адміністрації ДПС України) у встановленому чинним законодавством України порядку інформацію про скасування доручення № 8-8994/2-18 від 14.12.2018 року відносно громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Стягнути з Державної міграційної служби України (код за , адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 30) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 768, 40 (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій