Справа № 520/4274/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р. № 520/4274/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шляхової О.М.,

за участі:

секретаря судового засідання - Молчанової О.М.,

представника позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Гончаренко А.С..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківської області про скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просить суд:

- Скасувати постанову від 14.03.2019 року № ХК 4649/297/НД/АВ про накладення штрафу у сумі 292 110,0 грн.

- Скасувати постанову від 14.03.2019 № ХК 649/297/НД/АВ/П/1П-ФС про накладення штрафу у сумі 4173,0 грн.

Позивач вважає, що відповідачем, при прийнятті оскаржуваних постанов допущено ряд порушень чинного законодавства. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає у направленні №02.03-03/495 від 11.02.2019 року на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування/невиїзного інспектування об`єкту відвідування. підставою для здійснення державного контролю вказано п. 5.3. Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, а саме - за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин.

Оскільки неоформлених трудових відносин з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 виявлено не було, з`ясування інших питань, окрім питань виявлення неоформлених трудових відносин, під час проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за направленням №02.03-03/495 від 11.02.2019 року є безпідставним на незаконним, висновки, зазначені у Акті інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК 4649/297/2НД/АВ також є безпідставними та незаконними.

Також зазначає, що в направленні №02.03-03/495 від 11.02.2019 року на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування/невиїзного інспектування об`єкту відвідування не зазначено дати початку та кінця інспекційного відвідування, його тип та предмет, таке направлення не могло бути чинним та не може вважатися дійсним.

В порушення вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» відповідач не ознайомив позивача з проведенням перевірки, з актом інспекційного відвідування, оскільки Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК4649/297/2НД/АВ від 26 лютого 2019 року був складений за відсутністю суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи, що є порушенням законності проведення перевірки та складання такого акту.

Також позивач наголошує на тому, що відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування встановлених перевіркою порушень фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та інших порушень, встановлених в ході інспекційного контролю.

Крім того, повідомив суд про те, що у приписі про усунення виявлених порушень №4649/297/2НД/АВ/П від 26 лютого 2019 року вказано строками усунення порушень - 26 березня 2019 року. 25 березня 2019 року позивачем були усунені порушення, вказані у приписі, про що свідчить повідомлення про виконання припису про усунення порушень від 25 березня 2019 року, що було подано позивачем до Головного управління Держпраці у Харківській області 25 березня 2019 року.

Ухвалою суду від 20.05.2019 року було відкрито провадження за позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Відповідач - Головне управління Держпраці у Харківській області із поданим позовом не погодився, просив суд відмовити ФОП ОСОБА_1 у його задоволенні.

На виконання вимог ухвали суду представник Головного управління Держпраці у Харківській області надав відзив на позов, в якому зазначив, що інспекційне відвідування відносно позивача було здійснено на підставі чинного законодавства та в межах повноважень відповідача. Вказав, що вирішальним чинником для прийняття рішення слугували звернення громадянина ОСОБА_2 від 23.04..2019 року та від 06.02.2019 року. Наказом №291 від 11 лютого 2019 року було доручено провести інспектору праці Нєгодову С.С захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 . На підставі наказу №291 від 11 лютого 2019 року було оформлено направлення №02.03-03/495 від 11 02.2019 року, вручено особисто під підпис ФОП ОСОБА_1 15.02.2019 інспекторами праці було здійснено виїзд за адресою здійснення діяльності АДРЕСА_1 . Зазначає, що 26.02.2019 ФОП ОСОБА_1 на Вимогу про надання документів №ХК 4649/297/2ПД від 20.02.2019, до Головного управління Держпраці у Харківській області надано документи, на підставі яких встановлено: порушення частини п`ятої статті 95 КЗпП України, статті 33 ЗУ «Про плату праці»; порушення частини першої ст. 83 КЗпП України; порушення статті 116 КЗпП України; порушення Порядку повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття градівника на роботу, затвердженого ПКМУ №413 від 17 червня 2015 року; порушення пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року; порушення частини першої та другої статті 115 КЗпП України та частини першої статті 24 ЗУ «Про оплату праці».

Відповідач наголосив на тому, що інспекційне відвідування відносно позивача було здійснено на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин.

Також відповідач зазначив, що під час перевірки позивача встановлено, що в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України деяких працівників було допущено до роботи без укладення трудового договору, в порушення статті 83 КЗпП України при звільненні працівників не виплачувалась грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки; в порушення статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) не передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності до законодавства.

Враховуючи вищевикладене, постанови про накладення штрафу, на думку відповідача, винесені посадовими особами в межах повноважень, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому є законними та не підлягають скасуванню, а відтак позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання 01.08.2019р., судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з підстав. викладених у ньому.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вивчивши доводи позову та відзив на позов, письмові пояснення, з`ясувавши позицію представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (далі - Закон України №877-V).

Статтею 1 Закону України №877-V визначено, що заходи державного контролю - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом, в т.ч. інспектувань.

Згідно положень ч. 4 ст. 2 Закону України №877-V, заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Зокрема, згідно частини п`ятої статті 2 Закону № 877-V, органи Держпраці при проведення заходів державного нагляду (контролю), додержуються принципів державного нагляду (контролю); місця здійснення державного нагляду (контролю); вимог щодо врегулювання окремих питань виключно законами; обмеження у проведеннях заходів нагляду контролю в разі наявності конфлікту інтересів; трактування норм на корить суб`єкта господарювання у разі їх неоднозначного трактування; заборона на вилучення оригіналів документів та техніки; обов`язку збереження комерційної та конфіденційної таємниці; умов проведення планових заходів, розробки методики для визначення критерії ризику; право суб`єкта господарювання на ознайомлення з підставами заходу та отримання посвідчення (направлення) на проведення заходу; вимог до складення наказу, посвідчення (направлення) на проведення заходу та акту за результатами заходу; відповідальність посадових осіб органу державного нагляду (контролю); права суб`єктів господарювання; право на консультативні підтримку суб`єктів господарювання; громадський захист; оскарження рішень органів державного нагляду (контролю); та умови віднесення суб`єктів господарювання до незначного ступеня ризиків у разі не затвердження відповідних критеріїв розподілу.

Перелік підстав для здійснення позапланового заходу (позапланової перевірки) визначено в частиною першою статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», відповідно до якої підставами для здійснення позапланових заходів, зокрема, є: звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом;

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 «Положення про Державну службу України з питань праці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Конвенцією Міжнародної організації праці №81 від 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України №1985-IV (1985-15) від 08.09.2004 року передбачено такий захід державного нагляду (контролю), як інспекційне відвідування.

Відповідно до ст. 7 Закону України №877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного контролю видає наказ, який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, здійснення планового або позапланового заходу інспекційного відвідування, як форма державного контролю за додержанням законодавства про працю, проводиться за наявності підстав для її проведення відповідно до наказу про проведення державного контролю додержання законодавства про працю.

Підставою для здійснення позапланового заходу (позапланової перевірки) може бути звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Судовим розглядом встановлено, що інспекційне відвідування було проведено на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку №295, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1,2, 4-7 цього пункту.

Відповідач зазначає, що вирішальним чинником для прийняття рішення слугували звернення громадянина ОСОБА_2 від 23.04..2019 року та від 06.02.2019 року (а.с. 52-53).

Як встановлено за матеріалами справи, наказом №291 від 11 лютого 2019 року було доручено провести інспектору праці Нєгодову С.С захід державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 .

На підставі наказу №291 від 11 лютого 2019 року було оформлено направлення №02.03-03/495 від 11 02.2019 року, вручено особисто під підпис ФОП ОСОБА_1

15.02.2019 інспекторами праці було здійснено виїзд за адресою здійснення діяльності АДРЕСА_1 .

Представником відповідача зазначається, що у зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, ненадання для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що інформацію/відомості з питань, які ( предметом інспекційного відвідування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів було складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК4649/297/НД від 15 лютого 2019 року та Вимогу про надання документів №ХК4649/297/ПД від 15 лютого 2019 року. Вимогою про надання документів інспекційне відвідування було зупинено у строк до 20 лютого 2019 року о 10 год. 30 хв. та встановлено обов`язок надати документи перелік яких зазначений у вимозі (вручено під підпис).

20.02.2019 на вимогу від 15.02.2019 документи надано не в повному обсязі, про що було складено Акт неможливості проведення інспекційного відвідування №ХК4649/297/2НД від 20.02.2019 та надана Вимога про надання документів №ХК 4649/297/2ПД від 20.02.2019 року, інспекційне відвідування було зупинено до 26.02.2019. Акт про неможливість проведення інспекційного завідування та Вимога були вручені ФОП ОСОБА_1

26.02.2019 ФОП ОСОБА_1 на Вимогу про надання документів №ХК 4649/297/2ПД від 20.02.2019, до Головного управління Держпраці у Харківській області надано документи, на підставі яких встановлено: порушення частини п`ятої статті 95 КЗпП України, статті 33 ЗУ «Про плату праці»; порушення частини першої ст. 83 КЗпП України; порушення статті 116 КЗпП України; порушення Порядку повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття градівника на роботу, затвердженого ПКМУ №413 від 17 червня 2015 року; порушення пункту 2.5 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року; порушення частини першої та другої статті 115 КЗпП України та частини першої статті 24 ЗУ «Про оплату праці».

За результатами інспекційного відвідування складено акт № ХК 4649/297/НД/АВ від 26.02.2019 року.

На підставі акту прийнято постанову від 14.03.2019 року № ХК 4649/297/НД/АВ про накладення штрафу у сумі 292 110,0 грн. Крім цього, на підставі акту прийнято постанову від 14.03.2019 року № ХК 4649/297/НД/АВ/П/ІП-ФС про накладення штрафу у сумі 4173,0 грн.

Оскаржувані отримані позивачем нарочно 27.03.2019 року в приміщенні ГУ Держпраці у Харківській області про що складено відповідну розписку.

Між тим, з матеріалів справи судом встановлено, що в направленні №02.03-03/495 від 11.02.2019 року на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування/невиїзного інспектування об`єкту відвідування не було зазначено дати початку та кінця інспекційного відвідування, його тип та предмет, отже таке направлення не є належним доказом, що підтверджує наявність підстав для проведення інспекційного відвідування.

Згідно п.11 ст.4 та абз.9-13 п.3 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» № 877-V від 05 квітня 2007 року - плановий чи позаплановий захід щодо фізичної особи - підприємця має здійснюватися за його присутності або за присутності уповноваженої ним особи. В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом. Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю). У разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис. Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).

Судом встановлено, що Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК4649/297/2НД/АВ від 26 лютого 2019 року був отриманий позивачем поштою, без надання можливості надати свої зауваження, позивач не підписував даний акт, та не відмовлявся від підписання акту. В акті відсутні будь-які позначення щодо відправлення його поштою. Таким чином Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК4649/297/2НД/АВ від 26 лютого 2019 року був складений за відсутністю суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи, що є порушенням законності проведення перевірки та складання такого акту.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад, разом з іншими повноваженнями, належать: 1) здійснення на відповідних територіях контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у порядку, встановленому законодавством; 2) накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у порядку, встановленому законодавством.

Аналіз зазначених норм законодавства приводить до висновку, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю уповноважений на здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, а виконавчі органи міських рад міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад - на здійснення контролю за додержанням законодавства про працю.

Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачає жодних повноважень виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад на здійснення ними державного нагляду (контролю). Проте, пункти 2 та 3 Порядку здійснення державного контролю передбачають повноваження виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю.

Вказана позиція наведена у постанові від 14.05.2019 року Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/8917/17.

Вказаним судовим рішенням визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Як встановлено в ході розгляду справи на підставі акту перевірки відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень №4649/297/2НД/АВ/П від 26 лютого 2019 року вказано строками усунення порушень - 26 березня 2019 року.

Позивач зазначає, що 25 березня 2019 року позивачем були усунені порушення, вказані у приписі, про що свідчить повідомлення про виконання припису про усунення порушень від 25 березня 2019 року, що було подано позивачем до Головного управління Держпраці у Харківській області 25 березня 2019 року.

На підставі акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ХК4649/297/2НД/АВ від 26 лютого 2019 року було винесено постанову від 14.03.2019 року №ХК4649/297/НД/АВ про накладення штрафу у сумі 292110,0 грн. та постанову від 14.03.2019 року №ХК649/297/НД/АВ/П/ІП-ФС про накладення штрафу у сумі 4173,0 грн.

Між тим, судом встановлено, що Головним управлінням Держпраці у Харківській області повідомлено ФОП ОСОБА_1 про розгляд справи щодо накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу від 04.03.2019 №0574 відправлялось 04.03.2019 року рекомендованим повідомленням про вручення №143 (а.с. 66).

Фактом щодо застосування штрафних санкцій є, на погляд фахівців контролюючого органу, не нарахування та не виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпусток працівникам при звільненні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 74 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної

особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Частиною 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначається Законом України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати наступна. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.

Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями.

Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIII КЗпП України, яка визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», що містить перелік норм оплати праці.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно до приписів ч. З ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону.

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону країни «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Із аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що є помилковим ототожнення державних гарантій, пов`язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.

Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України.

За змістом статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, суд встановив відсутність правомірних та обґрунтованих підстав для проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування та доказів про встановлення порушення з боку позивача вимог законодавства про працю.

Таким чином, вказані обставини та надані докази спростовують доводи відповідача про порушення, виявлені в ході перевірки, а тому застосування штрафу відповідно до постанови від 14.03.2019 року № ХК 4649/297/НД/АВ про накладення штрафу у сумі 292110,0 грн. та постанови від 14.03.2019 № ХК 649/297/НД/АВ/П/1П-ФС про накладення штрафу у сумі 4173,0 грн. - суд вважає незаконним та необґрунтованим.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про законність та обґрунтованість підстав для проведення заходу державного контролю та наявність порушень з боку ФОП ОСОБА_1 трудового законодавства.

За правилами ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому, згідно зі ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України не довів юридичної правильності і фактичної обґрунтованості спірних рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки, у даній справі оспорюються дії та рішення, прийняті відповідачем як суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені чинним законодавством України, а тому наявні підстави для задоволення позову щодо визнання неправомірними дій Головного управління Держпраці у Харківській області по винесенню оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень та скасування таких рішень.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 1, 3 ст. 139 КАС України

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. ст.ст.6-9, 77, 78, 139, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) до Головного управління Держпраці у Харківської області (; 61002, м. Харків, вул. Алчевських, б. 40) про скасування постанов - задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати постанови Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 штрафів від 14.03.2019 року № ХК 4649/297/НД/АВ у розмірі 292 110,0 грн. та від 14.03.2019 № ХК 649/297/НД/АВ/П/1П-ФС у розмірі 4173,0 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Харківській області (місце знаходження - м. Харків, вул.Алчевських,40, код ЄДРПОУ - 39779919) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3689,50 (три тисячі шістсот вісімдесят дев`ять гривень 50 копійок) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 вересня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.