Справа № 804/56/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2019 року

Київ

справа №804/56/15

адміністративне провадження №К/9901/9087/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства «Еней 2005»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2015 року (головуючий суддя - Кальник В.В.)

та на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року (колегія суддів: головуючий суддя - Дадим Ю.М., судді - Богданенко І.Ю., Уханенко С.А.)

у справі №804/56/15

за позовом Приватного підприємства «Еней 2005»

до Дніпропетровської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Приватне підприємство «Еней 2005» (далі - Підприємство) звернулося в Дніпропетровський окружний адміністративний суд з позовом до Дніпропетровської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Дніпропетровської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів у мю Дніпропетровську від 09.12.2014 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем на суму 2 976 617 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1 488 308 грн 50 коп.

В обґрунтування позовних вимог Підприємство зазначило про правомірність визначення ним своїх податкових зобов`язань та реальність виконання господарських операцій з ТОВ «Мангустін».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2015, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій, оскільки з наданих позивачем документів неможливо встановити зміст, характер та обсяг наданих послуг, осіб, що їх надавали, а також доцільність придбання вказаних послуг Підприємством з огляду на види його господарської діяльності.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає про необґрунтованість спірних судових рішень, а також вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій невірно оцінено надані Підприємством докази.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 серпня 2015 року відкрито провадження за касаційною скаргою позивача.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

25 січня 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у період з 29.10.2014 по 04.11.2014 посадовими особами контролюючого органу проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПП «Еней 2005» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово-господарської діяльності у серпні 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 07.11.2014 № 707/22-04/30272853 (далі- Акт перевірки).

Як вбачається з Акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про порушення Товариством вимог п. 198.3, п. 198,6 ст. 198 ПК України, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість за серпень 2014 року на 2 976 616 грн 94 коп., у зв`язку з віднесенням до складу податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ БК «Мангустин».

На підставі Акту первірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення - рішення № від 09.12.2014, яким Підприємству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 4 464 925 грн 50 коп., з яких 2 976 617 грн за основним платежем та 1 488 308 грн 50 коп.

Відповідач дійшов висновку, що господарські операції, укладені між Підприємством та ТОВ БК «Мангустин» не мали реального характеру, оскільки не спричинили настання реальних правових наслідків та зміну майнового стану платника податків.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються ПК України в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Пункт 198.3 статті 198 ПК встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК).

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Як встановлено судами попередніх інстанцій між позивачем (Замовник) та ТОВ БК «Мангустін» (Виконавець) укладено договір про надання послуг №7 від 01 липня 2014 року, за умовами якого Виконавець зобов`язується надати замовнику маркетингові послуги, а замовник зобов`язується прийняти виконані послуги (роботи) і провести оплату у відповідності з умовами цього договору.

Відповідно до п. 2.2.1 договору, виконавець приймає на себе повну відповідальність за успішне виконання послуг (робіт) у відповідності з цим договором. Оплата здійснюється замовником не пізніше 10 днів з моменту виконання робіт виконавцем.

01 серпня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №7 про надання послуг від 01 липня 2014 року, яким визначено перелік та вартість послуг (робіт) на серпень 2014 року.

Також судами встановлено, що ПП «Еней 2005» порушено умови зазначеного договору, а саме здійснено оплату послуг протягом 10 днів з моменту виконання робіт виконавцем.

10 листопада 2014 року між ПП «Еней 2005» та ТОВ БК «Мангустін» було укладено додаткову угоду №2 до договору №7 від 01 липня 2014 року, згідно якої оплата за послуги здійснюється замовником простим векселем. Позивачем додано до матеріалів справи завірену копію векселю від 10 листопада 2014 року №1882682 та акт прийому-передачі цінного паперу від 10 листопада 2014 року, за яким векселедавець передав, а векселеотримувач прийняв в рахунок оплати за надані послуги на суму 17 859 701, 64 грн простий вексель.

На підтвердження реальності виконання договору позивач надав суду копії первинних документів, а саме: актів приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг), податкових накладних, акту прийому-передачі цінних паперів.

Здійснивши системний аналіз наданих позивачем первинних документів, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що останні не підтверджують реальність виконання зазначених договорів, оскільки у них не конкретизовано які саме послуги були надані позивачу, їх зміст та обсяг із зазначенням їх вартості, годин виконання робіт, тощо.

В актах приймання-здачі виконаних робіт (наданих послуг) та податкових накладних зазначено лише загальне найменування послуг (маркетингові послуги) та їх вартість без конкретизування, які саме послуги були надані, їх вид, опис, та обсяг, що робить неможливим встановлення реального змісту та обсягу господарської операції і факту використання її результатів у господарській діяльності позивача.

Із наданих позивачем документів не можливо встановити, які критерії використовувались для визначення вартості послуг. Позивачем не обґрунтовано причинного зв`язку між придбаними послугами та отриманням економічної вигоди, а також наміру придбання позивачем послуг для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Крім того, судами попередніх інсатнцій встановлено, що основними видами діяльності ТОВ «БК «Мангустін» є організація будівництва будівель. Даний вид діяльності не має будь якого відношення до маркетингових послуг.

Частиною 1 статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Еней 2005» залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 люього 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова