Справа № 620/4268/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4268/18 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року (місце ухвалення: місто Чернігів, час ухвалення: 13 годин 49 хвилин, дата складання повного тексту: 31 травня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу від 23.11.2018 р. № 16 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 07.12.2015 р. через скорочення штатів на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновлення ОСОБА_1 з 07.12.2015 р. на посаді старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що з 08.12.2015 р. позивач перебувала на обліку центру зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, з 04.05.2016 р. була працевлаштована на посаду головного спеціаліста сектора з питань претензійно - позовної роботи та запобігання корупції відділу юридично - кадрового забезпечення апарату виконкому Ніжинської міської ради, а з 22.11.2016 р. призначена на посаду головного спеціаліста Ніжинського міського відділу управління ДМС України в Чернігівській області, де і працює по даний час.

Вказані обставини апелянт вважає такими, що виключають можливість працевлаштування державного службовця через обмеження на іншу посаду, в тому числі посаду, на якій позивача поновлено рішенням суду першої інстанції; а також - такими, що виключають подвійне фінансування позивача з державного бюджету у вигляді отримання заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей же період.

Окремо апелянт зауважує, що суд першої інстанції помилково стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування податків і обов`язкових платежів.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 02.09.2019 р. за вх. № 31983, у якому позивач з посиланням на ст. ст. 78, 242 КАС України зауважує, що позиція суду першої інстанції повністю відповідає висновкам, викладеним у постанові ВС від 04.10.2018 р. у справі № 825/3752/15-а, яким також надано оцінку обов`язковості поновлення працівника на посаді у випадку встановлення незаконності звільнення без будь - яких застережень, в тому числі тих, що наведені апелянтом.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 05.09.2019 р. постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 01.04.2004 р. по 06.11.2015 р. працювала в органах внутрішніх справ України на посаді старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району), що підтверджується трудовою книжкою від 05.02.2009 серії НОМЕР_1 (а. с. 54-56).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 11.08.2006 р., позивач є одинокою матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 р. № 416 о/с позивача з 06.11.2015 р. звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Верховного Суду від 04.10.2018 р. у справі № 825/3752/15-а визнано протиправним та скасовано наказ управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 р. № 416 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району); поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 06.11.2015 р. (а. с. 66-69).

Рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 р. у справі № 620/3884/18 стягнуто з УМВС України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2015 р. по 04.10.2018 р. у сумі 199658, 52 грн. (а. с. 115-117).

На виконання постанови Верховного Суду від 04.10.2018 р. у справі № 825/3752/15-а наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області Потапенка О. Є. від 30.10.2018 р. № 15о/с «По особовому складу» скасовано пункт наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 р. № 416 о/с у частині звільнення 06.11.2015 р. майора міліції Будай І. В., старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) з 06.11.2015 р.

Листом від 01.11.2018 р. № 392 відповідачем повідомлено позивачу, що УМВС України в Чернігівській області знаходиться у стані припинення і за її бажанням у подальшому прийомі на службу до Національної поліції України, для участі у конкурсному відборі їй необхідно подати на розгляд конкурсної комісії відповідну заяву та необхідні документи (а. с. 58).

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернігівській області Потапенка О. Є. від 23.11.2018 р. № 16о/с «По особовому складу», згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції Будай І. В., старшого слідчого Слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) визначено вважати звільненою з 07.12.2015 р. у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), про що відповідачем повідомлено позивача листом від 23.11.2018 р. № 422 (а. с. 51, 57).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів встановила таке.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VІІІ (далі - Закон № 580) останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положення Закону № 580 з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом, встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №580-VІІІ обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням №114.

В той же час, за змістом підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення № 114) звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Приписами Положення № 114 передбачено певні права та гарантії для вагітних жінок і матерів з числа осіб рядового і начальницького складу.

За приписами частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відтак, оскільки відповідачем не дотримано положення чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства України в частині обов`язкового працевлаштування позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного наказу в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.10.2018 р. у справі № 825/3752/15-а за касаційною скаргою ОСОБА_1 , висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції щодо протиправності звільнення позивача через скорочення штатів станом на 07.12.2015 р. та на дату прийняття оскаржуваного наказу як такої, що має статус одинокої матері, яка виховує дитину до 14 років.

Крім того, у відповідності до ст. 492 КЗпП України у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Зважаючи на те, що при масовому вивільненні, в тому числі позивача, центр зайнятості було повідомлено 18.08.2015 р., однак позивача було поновлено на посаді і в подальшому повторно звільнено з тих же підстав наказом від 23.11.2018 р., колегія суддів приходить до висновку, що відповідач мав обов`язок з повторного повідомлення служби зайнятості про намір вивільнення позивача.

Натомість, докази такого повідомлення в матеріалах справи відсутні.

Щодо доводів апелянта про працевлаштування позивача у спірний період колегія суддів зауважує, що у постанові ВС від 04.10.2018 р. суд касаційної інстанції зауважив, що відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 2401 Кодексу законів про працю України з покладанням на відповідача не передбачених законодавством обов`язків, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що іншого способу, окрім як поновлення позивача на попередній посаді, не існує.

Доводи апелянта про відсутність активних дій з боку позивача на повідомлення про поновлення на посаді та необхідності з`явитися з трудовою книжкою та довідкою про доходи колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки підставою звільнення позивача не була відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

За умови звільнення позивача з підстави скорочення штатів перевірці судом апеляційної інстанції підлягають саме ці обставини, а не обставини недобросовісності працівника щодо дотримання ним правил трудового розпорядку.

Щодо доводів апелянта про неправомірне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без урахування податків і обов`язкових платежів колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до абз. 3 ч. 3 Р. ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

З вказаної норми випливає, що розрахунок середньомісячної заробітної плати було здійснено з сум, що включали в себе також податки та інші обов`язкові платежі.

Відтак судом першої інстанції правильно в мотивувальній частині рішення здійснено розрахунок середнього заробітку, що включає в себе зобов`язальні нарахування, однак, у резолютивній частині рішення вказану суму помилково визначено як таку, що підлягає виплаті позивачу у повному обсязі без попереднього проведення з неї відрахувань.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права в частині стягнення з управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі без урахування податків і обов`язкових платежів.

Відтак в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року змінити в резолютивній частині, виключивши з абзацу четвертого фразу: «без урахування податків і обов`язкових платежів».

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 05.09.2019 р.)