Справа № 0540/7965/18-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року справа №0540/7965/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Блохіна А.А.,

Сіваченка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в справі № 0540/7965/18-а (головуючий І інстанції Циганенко А.І., повний текст судового рішення складено та підписано 16 травня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Міжрайонної травматологічної медико-соціальної експертної комісії м. Покровськ, Обласного центру медико-соціальної експертизи про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Міжрайонної травматологічної медико-соціальної експертної комісії м. Покровськ та Обласного центру медико-соціальної експертизи про скасування рішення Міжрайонної МСЕК від 10 травня 2018 року щодо встановлення ІІІ групи інвалідності з причини загального захворювання та зобов`язати провести повторний огляд з матою встановлення групи та причини інвалідності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 10 листопада 1985 року по 24 березня 1986 року ОСОБА_1 працювала на метеостанції Красноармійськ учнем техніка-метеоролога. 13 грудня 1985 року стався нещасний випадок на виробництві. 10 травня 2018 року рішенням Міжрайонної травматологічної медико-соціальної експертної комісії м. Покровськ позивачу встановлено ІІІ група інвалідності, причиною інвалідності визначено загальне захворювання. На думку ОСОБА_1 , причина встановлення інвалідності визначена неправильно, оскільки травма була отримана на виробництві, що підтверджується актом про нещасний випадок (а.с. 4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між отриманою в 1985 році травмою та встановленою у 2018 році інвалідністю. Апелянт звертає увагу, що у висновку прямо вказано основний діагноз: наслідки виробничої травми 1985 року та двосторонній гонатроз ІІІ ступеню. ОСОБА_1 наголошує, що загальне захворювання, за наявності якого їй встановлено інвалідність, є посттравматичним. Отже заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с. 129).

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Позивачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи позивач у період з 10 листопада 1985 року по 24 березня 1986 року працювала на метеостанції Красноармійськ учнем техніка-метеоролога (а.с. 9-10).

13 грудня 1985 року стався нещасний випадок на виробництві, що відображено в акті № 1, внаслідок якого позивач отримав закритий перелом малогомілкової кістки лівої гомілки (а.с. 7-8).

Відповідно до довідки від 31.08.2007 року Серії ДОН-04 № 068124 ОСОБА_1 визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках (10%), інвалідність відсутня.

10 травня 2018 року позивач пройшов Обласну МСЕК з приводу встановлення групи інвалідності та відсотка втрати працездатності.

Відповідно до акту огляду Міжрайонної МСЕК № 763 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання, окрім цього зазначено про 10% втрати професійної працездатності (а.с. 77-78). На підставі акту огляду МСЕК №763 видана довідка Серії НОМЕР_1 до акту (а.с. 5).

При цьому, консультативним висновком № 7557 Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» встановлено, що наслідки травми 1985 року відповідають 10% втрати професійної працездатності. Тому рішення МСЕК, що визначила ІІІ групу загальне захворювання і 10% втрати професійної працездатності відповідає чинним законодавчим документам (а.с. 81). Також за змістом висновку внаслідок травми 1985 року позивачу не встановлено інвалідність, тому в нього відсутня можливість обирати причину інвалідності.

Вважаючи, що між отриманою у 1985 році травмою та встановленою у 2018 році інвалідністю наявний чіткий причинно-наслідковий зв`язок, а Міжрайонною МСЕК неправильно визначено причину інвалідності, позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Правовідносини щодо надання особі статусу особи з інвалідністю регламентовані наступними нормативно-правовими актами: Законом України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ), Законом України від 06 жовтня 2010 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-IV), Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561; Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженим Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05 червня 2012 року № 420 (далі - Порядок № 420).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 875-ХІІ особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Аналогічне визначення наведено в абзаці другому ч. 1 ст. 1 Закону № 2961-IV.

Абзацом четвертим ч. 1 ст. 1 Закону № 2961-IV регламентовано, що інвалідність це міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Частиною першою ст. 3 Закону № 875-ХІІ передбачено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону № 2961-IV медико-соціальна експертиза це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи;

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 875-ХІІ громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його інвалідом.

Пунктом 3 Положення № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, які звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1112, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Згідно з пунктом 17 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 18 цього Положення встановлено, що відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я.

Відповідно до пункту 25 Положення № 1317 причинами інвалідності може бути, зокрема, загальне захворювання та нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я).

За приписами пункту 26 Положення № 1317 особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Пунктом 27 Положення № 1317 підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Враховуючи сутність спірних правовідносин, колегія суддів погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що суд, при розв`язанні спору, у першу чергу перевіряє дотримання медико-соціальною експертною комісією порядку проведення експертизи та основних вимог законодавства, що регулює відповідну сферу.

При цьому, вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційним повноваженням відповідних комісій, яке суд не може перебирати на себе, оскільки це вимагає наявності медичної освіти та спеціальної підготовки.

З огляду на це, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що під час прийняття рішення від 10 травня 2018 року Міжрайонною МСЕК дотримано законодавчо встановлений порядок проведення експертизи.

В акті огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено діагноз - двобічний гонартроз ІІІ ступеню.

За результатами проведеної експертизи, а також відповідно до консультативного висновку експерти дійшли висновку про відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між травмою позивача у 1985 році і інвалідизуючим захворюванням.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що у 1985 році позивач за наслідками нещасного випадку на виробництві не направлявся на обстеження МСЕК для встановлення ступеню розладу здоров`я у зв`язку із отриманою травмою - закритий перелом малогомілкової кістки лівої гомілки, що унеможливлює встановлення прямого причинного зв`язку між зазначеною травмою та інвалідизуючим захворюванням.

При цьому суд спростовує доводи апелянта, що встановлення 10 % втрати працездатності та додаткового виду допомоги внаслідок отримання травми у 1985 році є підтвердженням того, що першопричиною встановлення інвалідності є саме травма.

Що стосується тверджень апелянта, що в своєму позові вона не просила суд встановлювати ступінь та причину інвалідності та не ставила питання дотримання Міжрайонною МСЕК порядку огляду, а позовні вимоги стосувались зобов`язання комісію провести повторний огляд, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вказано вище, специфіка спірних правовідносин призводить до того, що компетенція суду розповсюджується лише на розгляд питання дотримання відповідачем норм законодавства під час прийняття рішення про встановлення позивачу інвалідності, якому передувало проведення огляду.

Згідно з положеннями ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист порушених суб`єктом владних повноважень прав позивача. Тобто, за відсутності встановленого в судовому порядку порушення Міжрайонною МСЕК порядку проведення огляду та прийняття рішення, суд позбавлений повноважень щодо прийняття рішення про скасування правомірного рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання провести повторний огляд.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в справі № 0540/7965/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в справі № 0540/7965/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 10 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 10 вересня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. Г. Гаврищук

Судді А. А. Блохін

І.В. Сіваченко