Справа № 580/1724/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1724/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.М. Бабич
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю., Пилипенко О.Є.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Черкаській області, Дежравної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Черкаській області, Дежравної судової адміністрації України, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо нездійснення нарахування їй суддівської винагороди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат з січня 2014 року та 15 мінімальних заробітних плат з квітня 2019 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України" на кожен рік з 2014 року до 2019 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити суддівську винагороду за період з 01.01.2014 до 31.12.2014 включно з розміру посадового окладу 12 мінімальних заробітних плат з урахуванням мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2014 Законом України "Про державний бюджет України на 2014 рік";

- зобов`язати Дежравну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити їй суддівську винагороду за період з 01.01.2015 до 01.04.2019 з розміру посадового окладу 15 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України "Про державний бюджет України" на 2015-2019 роки, з урахуванням виплаченої суддівської винагороди за цей період.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.246 КАС України, оскільки не містить обґрунтування відмови та посилання на докази щодо законності дій судової адміністрації при нарахуванні заробітної плати із прожиткового мінімуму.

30.08.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивача обрано суддею Уманського районного суду згідно з рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 15.02.1995 №3-6. Постановою Верховної Ради України від 13.03.2000 №1570-ІІІ її обрано безстроково суддею Уманського районного суду Черкаської області, а указом Президента України від 23.03.2004 №358/2004 переведено на посаду судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 12.04.2019 №1123/0/15-19 позивача звільнено з посади у зв`язку з виходом у відставку.

Згідно з даними розрахункових листів суддівська винагорода позивача нараховувалась, виходячи з посадового окладу:

12180,00 грн. у січні 2014 року-серпні 2015 року;

13780,00 грн. у серпні 2015 року-квітні 2016 року;

14500,00 грн. у травні 2016 року-листопаді 2016 року;

16000,00 грн. у грудні 2016 року-грудні 2017 року;

17620,00 грн. у січні-листопаді 2018 року;

26430,00 грн. у грудні 2018 року;

28815,00 грн. у січні-квітні 2019 року.

Позивач, вважаючи, що посадовий оклад працюючого судді, який не пройшов атестацію має обчислюватися, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а не з прожиткового мінімуму, звернулася з даним позовом в суд.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог та зазначив, що норма ч.3 ст.133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. Тому необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять ч.3 ст.133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді (п.26 постанови ВС від 24.04.2019 у справі №812/727/17). Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Також, суд першої інстанції вказував, що дія ч.3 ст.133 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд" втратила чинність 4 грудня 2018 року. За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-рп/2018 не може вплинути на правовідносини, які виникли до прийняття такого рішення.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч.3 ст.129 Закону №2453-VІ (у редакції до 01.01.2015) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України від 28.12.2014 №76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", що набрав законної сили з 01.01.2015, у абз.1 ч.3 ст.129 Закону №2453-VІ цифри "15" замінено цифрами "10".

Законом України від 12.02.2015 "Про забезпечення права на справедливий суд", що набрав чинності з 29.03.2015, Закон №2453-VІ викладено у новій редакції. Зокрема, розмір суддівської винагороди визначала ст.133 Закону №2453-VІ, частина 3 якої передбачала, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З 15.05.2018 абз.2 п.3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VІІІ викладено у новій редакції: до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

30.09.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 23 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VІ.

Наразі, апелянт стверджує, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі № 2453-VI , який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, який звужує обсяг гарантій суддівської незалежності, є порушенням норм статті 130 Конституції України. Апелянт вважає, що суддівська винагорода мала обраховуватись з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.

Верховний Суд у подібних спорах щодо перерахунку суддівської винагороди , зокрема у постанові від 24.04.2019 № 812/727/17 вказував, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як-от пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отож, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень».

На підставі наведеного, колегія суддів ВС висловила правовий висновок, за яким: законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600,00 грн. Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався до такого врегулювання.

При цьому, колегія суддів ВС зазначала, що до 01.01.2017 закони № 2453-VI та №1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Досліджуючи мету прийняття Закону № 1774-VIII, слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України "Про бюджет України на 2017 рік" розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком таких змін Законом № 1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Крім того, суд касаційної інстанції звертав увагу на вже вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за законами № 2453-VI та №1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі № №1402-VIIІ - збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про те, що приймаючи зміни щодо розміру заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів суддів законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

Аналогічну позицію щодо застосування положень Законів №№2453-VI, 1402-VIII, 1774-VIII до спірних правовідносин неодноразово висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах 06.06.2018 року у справі №806/1373/17 та у справі №819/782/17, від 13.06.2018 року у справі №805/2459/17-а та у справі №826/4821/17, від 06.12.2018 року у справі №816/1244/17.

Отже, у періоді з 01.01.2014 до 29.12.2016 посадовий оклад судді встановлюється Законом №2453-VІ в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. У грудні 2017 року - з урахуванням приписів п.3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VІІІ - з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні 1600,00 грн., а з 01.01.2018 - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" встановлено у 2014 році розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" з 1 січня 2015 року встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 1218,00 грн., а з 1 вересня 2015 року - 1378,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" з 1 січня 2016 року встановлено розмір мінімальної заробітної плати - 1378,00 грн., з 1 травня 2016 року - 1450,00 грн., а з 1 грудня 2016 року - 1600,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1600,00 грн., з 1 травня 2017 року - 1684,00 грн., а з 1 грудня 2017 року - 1762,00 грн.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" з 1 січня 2018 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1762,00 грн., з 1 липня 2018 року - 1841,00 грн., а з 1 грудня 2017 року - 1921,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у період з 01.01.2014 до 29.12.2016 посадовий оклад нарахований з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат (у січні 2014 року-серпні 2015 року - 12180,00 грн., у серпні 2015 року-квітні 2016 року - 13780,00 грн., травні 2016 року-листопаді 2016 року - 14500,00 грн., грудні 2016 року - 16000,00 грн.).

З 29.12.2016 відповідно до пункту 23 Розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1402-VIII суддівську винагороду позивачу нараховували з урахуванням приписів п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ, тобто з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні розрахункової величини 1600,00 грн., що склало 16000,00 грн., а з 01.01.2018 - з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (січні-листопаді 2018 року - 17620,00 грн.).

Щодо тверджень апелянта, що суддівська винагорода має визначатися з розміру посадового окладу 12 мінімальних заробітних плат за 2014 рік та 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з січня 2015 року, колегія суддів зазначає про таке.

Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України(є неконституційним), зокрема, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII. За змістом резолютивної частини вказаного Рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII: до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно зі статтею 91 Закону № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі за період до грудня 2018 виникли до прийняття такого рішення.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у грудні 2018 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Черкаській області був здійснений перерахунок заробітної плати позивача на підставі Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України та з урахуванням п.3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VІІІ становив 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб: 26430,00 грн. у грудні 2018 року та 28815,00 грн. у січні-квітні 2019 року (а.с.37, 42).

Окрім того, колегія суддів зауважує, що рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 не вирішувалось питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який Конституційним Судом України не переглядався на предмет його неконституційності.

А тому, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування позивачу суддівської винагороди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат з січня 2014 року та 15 мінімальних заробітних плат з квітня 2019 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України" на кожен рік з 2014 року до 2019 року, є безпідставними та необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Черкаській області, Дежравної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст підписано 04.09.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді А.Ю.Кучма,

О.Є.Пилипенко