Справа № 826/9059/18
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2019 року № 826/9059/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (в письмовому) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до Міністерства закордонних справ, Посольства України в Ісламській республіці Пакистан в особі Керівника консульського підрозділу аташе з консульських питань Мельникова О.В. про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Афганістана ОСОБА_1 (далі - позивач) в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з позовом до Міністерства закордонних справ (далі - відповідач 1), Посольства України в Ісламській республіці Пакистан в особі Керівника консульського підрозділу аташе з консульських питань Мельникова О.В. (далі - відповідач 2) про визнання протиправними дії та скасування рішення про відмову в оформленні візи для в`їзду в Україну, а також зобов`язати вчинити дії по оформленню позивачам довгострокових віз для в`їзду в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до Інструкції про порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в`їзду в Україну, надала всі належним чином завірені документи до Посольства України в Ісламській Республіці Пакистан, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні. Вважає, що рішення про відмову в оформленні віз для в`їзду в Україну є протиправними.

Відповідач 1 позов не визнав, надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що Посольство України в Ісламській Республіці Пакистан діяло на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення при розгляді клопотання громадянки Ісламської Республіки. Інформація подана позивачем для отримання визи виявилась неправдивою, що не підтвердило можливість перебування та мету візиту. Кріт того, зазначає, що позивач не скористався своїм правом на подання апеляції на рішення про відмову в оформленні візи.

Відповідач 2 відзіву на позовну заяву не надав.

За правилами ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України судом було ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2018 позивач в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей, з метою возз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі укладеного шлюбу, звернулися до Посольства України в Ісламській Республіці Пакистан з питанням про оформлення довгострокових віз типу D-13 для в`їзду в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянином України на підставі укладеного шлюбу в Ісламській Республіці Афганістан (свідоцтво про шлюб від 15.01.2017 року №49596) між особами ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

На підтвердження достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування в Україні подала виписану на її чоловіка громадянина України ОСОБА_10 довідку ПАТ «Укрсоцбанк» від 18.12.2017 №09.501-16/96-15971.

Під час перевірки відповідачем вказаної вище фінансової інформації з`ясувалося, що ПАТ «Укрсоцбанк» не видавав згадану довідку, що в свою чергу увійшло до сукупності підстав для відмови в оформленні віз.

Також, позивачем було подано договори добровільного медичного страхування іноземців: ОСОБА_1 (№0000759 від 20.12.2017 року), ОСОБА_2 (№0000755 від 20.12.2017 року), ОСОБА_3 (№0000756 від 20.12.2017 року), ОСОБА_4 (№0000757 від 20.12.2017 року), ОСОБА_5 (№0000758 від 20.12.2017 року), ОСОБА_6 (№0000753 від 20.12.2017 року) страхова сума становить 5000 гривень у кожному договорі.

Відповідачем 2 за результатами проведеної співбесіди, вивчення поданих позивачами документів, було зроблено попередній висновок про недоцільність оформлення візи «Д-13» (не підтвердження фінансового забезпечення) громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Листом Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 20.03.2018 року №2/895, висловлено заперечення в оформлені віз ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні іноземця).

З урахуванням викладених обставин, відповідачем 2 було прийнято рішення про відмову на отримання віз позивачам.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої ст.19 Конституції України органи Державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані Діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп.3 п.3 Правилами оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2017 року №118, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Правила), довгострокова віза позначається літерою Д. у машинозчитуваній зоні - VD.

Відповідно до змісту п.4 Правил, довгострокова віза оформляється іноземцям та особам без громадянства для в`їзду в Україну з метою оформлення документів, що дають право на перебування або проживання в Україні на строк, що перевищує 90 днів. Довгострокова віза оформляється закордонною дипломатичною установою України як багаторазова на 90 днів, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства може в`їхати в Україну, та строк перебування на її території зазначається у візовій етикетці.

Згідно з вимогами п.3 Розділу II Вимог до організації роботи з оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, погодження здійснюється шляхом направлення закордонними дипломатичними установами України компетентним органам запиту/відповіді щодо погодження оформлення віз. Іноземцям, які є громадянами держав згідно з переліком держав, оформлення віз громадянам яких та особам без громадянства, які постійно проживають у зазначених державах, здійснюється закордонною дипломатичною установою України в державі тимчасового або постійного проживання заявників після проведення особистої співбесіди з іноземцем або особою без громадянства та за погодженням з компетентними органами (додаток 3). До вказаного переліку держав входять Ісламська Республіка Афганістан та Ісламська Республіка Пакистан.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 11 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в наданні візи у разі відсутності дійсного полісу медичного страхування за умови можливості його оформлення на території держави, в якій подається відповідне візове клопотання; відсутності доказів, що підтверджують мету запланованого перебування; подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених інших документів; відсутності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до країни походження або транзиту до третьої країни чи можливості отримати достатнє фінансове забезпечення у законний спосіб на території України.

Як вбачається з доводів відповідача, ОСОБА_1 на підтвердження достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування в Україні подала виписану на її чоловіка громадянина України ОСОБА_10 довідку ПАТ «Укрсоцбанк» від 18.12.2017 року №09.501-16/96-15971. Однак, під час перевірки ПАТ «Укрсоцбанк» не підтвердив видачу згаданої довідки.

Відповідно до змісту пп.4 п.5 Правил, для оформлення усіх типів віз уповноваженому органу подаються дійсний поліс медичного страхування з покриттям витрат щонайменше на 30000 євро або в еквіваленті іншою валютою, якщо інше не передбачено законодавством або міжнародними договорами України. З разі розгляду звернення про оформлення багаторазової візи перевіряється наявність поліса медичного страхування, дійсного на період першої запланованої поїздки в Україну.

Зі змісту наявних в матеріалах справи договорів добровільного медичного страхування іноземців на ім`я позивачів, страхова сума становить 5000 гривень у кожному договорі, що не відповідає Правилам.

Відповідно до п.3 Інструкція про порядок погодження зі Службою безпеки України оформлення віз іноземцям та особам без громадянства дипломатичними представництвами та консульськими установами України за кордоном в державі їх тимчасового або постійного проживання (Наказ СБУ та МЗС від 16.02.2012 №67/45, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 13.03.2012 № 391/20704) (далі - Інструкція), уповноважений на те співробітник підрозділу ДКР (Департамент контррозвідки) здійснює перевірку даних, що містяться у зверненні, за результатами перевірки готує і доповідає начальнику або заступнику начальника ДКР відповідно до розподілу функціональних обов`язків проект відповіді дипломатичному представництву.

Згідно п.4 Інструкції, рішення про погодження або відмову в погодженні оформлення візи приймає начальник або заступник начальника ДКР відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

Пунктом 6 Інструкції визначено, що строк розгляду звернення може бути продовжено до 20 робочих днів за рішенням начальника ДКР або особи, яка виконує обов`язки начальника ДКР, у разі відсутності у зверненні необхідних для прийняття рішення відомостей або необхідності проведення додаткової перевірки таких відомостей.

Для проведення такої перевірки та прийняття рішення щодо погодження оформлення візи ДКР може витребувати у дипломатичного представництва додатково копії документів, надані іноземцем до дипломатичного представництва.

На запит Відповідача 2 до Служби безпеки України від 06.03.2018 №6158/36-527-168 про погодження оформлення віз іноземцям та особам без громадянства було отримано листа Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 20.03.2018 року № 2/895, з якому висловлено заперечення в оформлені віз ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідно до підпункту 8 пункту 28 Правил (відсутність доказів, що підтверджують мету запланованого перебування в Україні іноземця).

Пунктом 30 Правил встановлено, що іноземець та особа без громадянства, яким відмовлено в оформленні візи, мають право оскаржити таке рішення, звернувшись до керівника уповноваженого органу, що розглядав звернення про оформлення візи, з апеляційним листом, в якому обґрунтувати свою думку, та подати прохання про повторний розгляд звернення про оформлення візи. Апеляційний лист подається протягом двох місяців після отримання іноземцем та особою без громадянства рішення про відмову в оформленні візи.

Матеріали справи не містять відомостей щодо того, чи скористався позивач своїм правом на подання апеляції на рішення про відмову в оформленні візи. Тобто позивач не скористався своїх правом на досудове врегулювання спірних правовідносин.

У той же час, суд звертає увагу, що статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тому, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що відповідачем 2 було прийнято рішення про відмову в отримання віз. Отже, оскаржуване рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а, відтак, оскаржене рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними та скасування рішень, у суду відсутні підстави для зобов`язання Посольства України в Ісламській республіці Пакистан вчинити дії по оформленню позивачам довгострокових віз для в`їзду в Україну.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Посольства України в Ісламській Республіці Пакистан оформити позивачам довгострокові візи для в`їзду в Україну, суд зазначає наступне.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень. Єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №Я(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до пункту 4 частини другої цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, які відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Крім того, у висновках постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року №11-278/10, встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовується позов та не доведено факт порушення відповідачем його прав та інтересів.

У відповідності до ч.2 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур