Справа № 440/2070/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 р.Справа № 440/2070/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 21.06.19 року по справі № 440/2070/19

за позовом ОСОБА_1

до Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання дій, бездіяльності неправомірними, визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії, бездіяльність державного виконавця Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава, щодо відкриття виконавчого провадження ВП 34453455 від 19.12.2017 №29301 з примусового виконавчого листа №2-55 виданий 19.09.2012 про стягнення з пенсії ОСОБА_1 на користь Подільського ВДВС м.Полтава виконавчий збір у розмірі 6000,00 грн;

- визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава від 06.12.2017 № 28746, якою залучена стягувач ОСОБА_2 після закінчення строку позовної давності, погашення боргу в повному обсязі;

- стягнути з Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава моральну шкоду в сумі 36489,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в межах виконавчого провадження №34453455 здійснено дії про стягнення з пенсії ОСОБА_1 на користь Подільського ВДВС м.Полтава виконавчий збір у розмірі 6000,00 грн, хоча позивачем вчинялись дії щодо погашення існуючої заборгованості перед третіми особами. Наголошувала, що протиправно накладено арешт на її автомобіль, який є необхідним засобом пересування ОСОБА_1 , як інваліда. Зазначила, що стосовно ОСОБА_2 відповідачем протиправно залучено останню, оскільки борг перед нею погашений у повному обсязі. Як наслідок, вважає свої права порушеними та вимагає стягнути з Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава моральну шкоду в сумі 36489,60 грн, згідно розрахунку, що додається.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання дій, бездіяльності неправомірними, визнання незаконною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди про скасування рішення задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Чураївни, 1/1, м. Полтава, 36004, ідентифікаційний код 34963007)від 19 грудня 2017 року про стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у розмірі 6000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, Подільський відділ державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-55 від 19.09.2012, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 77356,00 грн. відкрито постановою державного виконавця від 02.10.2012. Згідно статті 28 Закону України «Про виконавче Провадження» № 606-ХІУ від 21.04.1999 (що діяв на момент відкриття виконавчого провадження і до 05.10.2016), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 Закону для самостійного виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Таким чином, у виконавчому провадженні № 34453455 постанова про стягнення виконавчого збору повинна бути винесена після сплину строку для самостійного виконання, тобто 10.10.2012. З цього часу починається строк для вчинення такої виконавчої дії як стягнення виконавчого збору.

З 05.10.2016 набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016. Згідно п. 7 Перехідних положень виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Виходячи з аналізу вказаних норм, питання стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях, які відкриті до 05.10.2016, вирішується у порядку, встановленому статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, тобто виконавчий збір стягується згідно постанови державного виконавця у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк для самостійного виконання незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання. А отже, застосовувати норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 щодо стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях, що відкриті до 05.10.2016 неможливо.

Також, на думку відповідача, боржником в строк для самостійного виконання сплачено на користь стягувана борг у розмірі 17356,00 грн., залишок боргу станом на 10.10.201.2 становив 60000,00 грн. Тому, у відповідності до вимог законодавства, виконавчий збір, що підлягає стягненню зі ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 34453455 становить 6000,00 грн.

Отже, після сплину строку для самостійного виконання боржником рішення суду, а саме 10.10.2012, державним виконавцем повинна бути винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 6000,00 грн. У вказаному виконавчому провадження постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем 19.12.2017, тобто з порушенням строків. Однак, відповідно до статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Оскільки процедура винесення оскаржуваної постанови не порушена, отже відсутні підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 19.12.2017.

Іншою підставою для скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 19.12.2017 в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 по справі № 440/2070/19 визначено розмір виконавчого збору у сумі 6000,00 грн., тоді як з боржника до моменту винесення постанови частково стягнуто кошти в рахунок погашення виконавчого збору.

Дане твердження не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження», як вже зазначалось раніше, виконавчий збір стягується у розмірі 10 % від суми боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом після сплину строку для самостійного виконання, тобто через 7 днів з моменту відкриття виконавчого провадження. Інших підстав для визначення суми виконавчого збору Законом не передбачено.

Отже, при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен зазначати повну суму виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника, незалежно від того, сплачений такий виконавчий збір повністю або частково до моменту винесення відповідної постанови чи ні.

Позивач, ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в цій частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в своїй апеляційній скарзі зауважує, що судом першої інстанції не було досліджено докази понесення нею моральної шкоди.

Серед іншого, ОСОБА_1 , зазначає, що сім років Подільський відділ державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області завдає їй моральних та фізичних страждань, душевних хвилювань які призвели до погіршення її фізичного здоров`я, що проявляється в численних сердцевих нападах, гіпертонії, втрати свідомості.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою від 02 жовтня 2012 року відкрито виконавче провадження № 34453455 з виконання виконавчого листа №2-55 від 19.09.2011, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 77356,00 грн, відповідно до якої, крім іншого, накладено арешт на все майно, що належить боржнику /а.с. 119, т. 1/.

Постановою від 29 липня 2014 року на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Полтави у справі 2-55/11 замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувача ОСОБА_4 на його правонаступників спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с. 225-228, т.1/.

25.09.2017 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу у розмірі 67834,87 грн, з них залишок боргу у розмірі 60000,00 грн, виконавчий збір у розмірі 7735,60 грн, та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 99,27 грн /а.с. 229-231, т.1/.

06.12.2017 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, відповідно до якої стягувачами визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визначено стягнути з боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу у розмірі 65703,69 грн, з них залишок боргу у розмірі 59730,62 грн, виконавчий збір станом на 01.12.2017 у розмірі 5973,07 грн, а також постанову від 25.09.2017 відкликано /а.с. 238-239, т.1/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 19 грудня 2017 року про стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 у розмірі 6000,00 грн. винесена з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, разом з тим позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не зазначено, з чого виходила позивач при оцінюванні заподіяної їй шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з приписами п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Відповідно до положень частини першої статті 27 того ж Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів /ч. 2 тієї ж статті/.

В силу абзаців першого та третього частини четвертої ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу у розмірі 67834,87 грн, з них залишок боргу у розмірі 60000,00 грн, виконавчий збір у розмірі 7735,60 грн, та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 99,27 грн /а.с. 229-231, т.1/.

При цьому відповідно до відзиву представником відповідача пояснено, що державним виконавцем допущені помилки та наголошено на відсутності технічної можливості внесення обох стягувачів в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, винесено постанову від 06 грудня 2017 року про звернення стягнення на пенсію боржника, відповідно до якої стягувачами визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визначено стягнути з боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу у розмірі 65703,69 грн, з них залишок боргу у розмірі 59730,62 грн, виконавчий збір станом на 01 грудня 2017 у розмірі 5973,07 грн, а також постанову від 25 вересня 2017 року відкликано /а.с. 238-239, т.1/.

Також листом начальника відділу від 18 грудня 2017 року № 29169 на адресу в.о. заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Пахар В.О., крім іншого, зазначено, що 23 листопада 2017 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти у розмірі 395,58 грн, у зв`язку з чим залишок, серед іншого, виконавчого збору станом на 01 грудня 2017 року становить 5973,07 грн /а.с. 243-244, т.1/.

Визнаючи допущені помилки, відповідач зазначає про відкликання постанови від 25 вересня 2017 року, разом з тим чинним законодавством не передбачено поняття "відкликання" постанови.

Відповідно до ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Разом з, матеріали справи не містять відомостей про саме скасування такої постанови від 25 вересня 2017 року та винесення відповідної постанови з метою виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки.

На противагу зазначеному вище, 19 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 6000 грн /а.с. 248, т. 1/, незважаючи на наявність підтвердження часткової сплати такого збору.

Статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч. 4 ст. 42 Закону 1404-VIII).

Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 №1302/29432 (далі - Інструкція), визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами розділу VІ Інструкції постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 Закону.

Відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Згідно із пунктом 20 Розділу ІІІ Інструкції (у редакції чинній станом на дату спірної постанови) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Отже, в межах обставин даної справи, зважаючи на незазначення державним виконавцем про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір у постанові про відкриття виконавчого провадження, підставами для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є або повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, або закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону.

Таким чином, постанова від 19 грудня 2017 року винесена не в межах вказаних підстав, встановлених викладеними вище нормами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині визнання дій, бездіяльності державного виконавця Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава, щодо відкриття виконавчого провадження ВП 34453455 від 19.12.2017 №29301 з примусового виконавчого листа №2-55 виданий 19.09.2012 про стягнення з пенсії ОСОБА_1 на користь Подільського ВДВС м.Полтава виконавчий збір у розмірі 6000,00 грн, такими, що задоволенню не підлягають з огляду на те, що вчинення дій суб`єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб`єкту владних повноважень. Водночас дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несе постанова від 19 грудня 2017 року про стягнення виконавчого збору.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про стягнення з Подільського (Ленінського) ВДВС м. Полтава моральну шкоду в сумі 36489,60 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Положеннями статті 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховним Судом від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, яка, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що сім років Подільський відділ державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області завдає їй моральних та фізичних страждань, душевних хвилювань які призвели до погіршення її фізичного здоров`я, що проявляється в численних сердцевих нападах, гіпертонії, втрати свідомості.

Разом з тим, на підтвердження доводів про погіршення здоров`я (медичних довідок, висновків тощо) саме внаслідок винесенення відповідачем оскажуваної постанови ОСОБА_1 не надано.

Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем також не надано.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував заявлений розмір моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не зазначено, з чого виходив позивач при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 36489,60 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для ефективного захисту прав позивача, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно визнати протиправною та скасовано постанову Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 19 грудня 2017 року про стягнення виконавчого збору зі ОСОБА_1 у розмірі 6000,00 грн. та, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не зазначено, з чого виходила позивач при оцінюванні заподіяної їй шкоди.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року по справі № 440/2070/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача чи відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Подільського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року по справі № 440/2070/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 05.09.2019 року