Справа № 754/12186/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.

за участю секретаря судового засідання Білоус А.С.

представника третьої особи (апелянта): Балацького І.В.;

представника позивача: Мних Н.М.;

представник відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, третя особа: ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві звернулось до Деснянського районного суду м.Києва від із позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, третя особа: ОСОБА_1 , в якому просить визнати протиправними дії державного виконавця щодо накладення штрафу та скасувати постанову державного виконавця ВП № 5391186 від 11.09.2017 р. про накладення штрафу на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві у розмірі 5 100,00 грн. в повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 23.07.2019 р. позов задоволено. Визнано протиправними дії державного виконавця щодо накладення штрафу. Скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві ВП № 53914186 від 11.09.2017 р. про накладення штрафу на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Києві в розмірі 5 100,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції невраховано наявні в матеріалах справи судові рішення, якими визначено, що перерахунок позивачу пенсії повинен здійснюватися без обмеження строку. Натомість пенсія виплачується йому у зменшеному розмірі.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник позивача в судовому засідання проти апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк не подав, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2010 року визнано протиправними дії та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва провести перерахунок та виплату додаткової і державної пенсії третьої особи, починаючи з 21.04.2010 року.

На підставі зазначеної постанови від 07.12.2010 року був виданий виконавчий лист від 12.05.2014 року.

Постановою державного виконавця від 13.05.2017 р. відкрито виконавче провадження ВП № 53914186 та надано боржнику строк на виконання судових рішень протягом 10 робочих днів.

Листом голови комісії з припинення Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 26.05.2017 року, державного виконавця повідомлено про виконання судового рішення та здійснення перерахунку пенсій по 22.07.2011 року.

При цьому, судове рішення було виконане з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 27.11.2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2015 р. роз`яснено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.12.2010 року зобов`язано здійснити перерахунок обох пенсій в 21.04.2010 року і без обмеження кінцевого терміну такої виплати.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві ВП № 53914186 від 11.09.2017 року накладено штраф на Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві в розмірі 5100,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем правомірно виплачується пенсія відповідно до постанови КМУ № 1210 від 23.11.2011 р.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII (надалі - Закон N 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 названого Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону N 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлений статтею 63 Закону N 1404-VIII.

За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч. 1 ст. 63 Закону N 1404-VIII).

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 2 цієї статті).

Отже, наведеними нормами на державного виконавця покладено обов`язок щодо належного виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон) встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Так, Європейський Суд з прав людини відзначає важливість того, щоб органи влади наводили деталізовані та переконливі підстави своєї відмови приймати доказ, запропонований заявником, особливо коли такий доказ має істотну важливість для результатів провадження, як у цій справі (див. рішення Суду у справі Мала проти України, no. 4436/07, від 03.07.2014).

Суд повторює, що хоча ст. 6 Конвенції й гарантує право на справедливий судовий розгляд, у ній не викладено правил прийнятності доказів чи способів їх оцінювання, що належать до сфери регулювання національного законодавства та національних судів. Так само національні органи влади, і, зокрема суди, в першу чергу повноважні тлумачити національне законодавство, і Суд не намагатиметься замінити їх тлумачення своїм, якщо у справі не спостерігатиметься свавільне тлумачення. Цей принцип діє і щодо застосування процесуальних норм щодо виклику свідків сторонами. У зв`язку з цим Суд ще раз повторює, що він не уповноважений замінювати своєю оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами. Проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає спосіб, у який було отримано та представлено докази. Завдання Суду - установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Суд зазначає, що хоча, оцінюючи узгодження процедури прийняття доказів з принципом рівності сторін як складової ширшої концепції справедливості судочинства, він не має вирішувати, чи була обґрунтованою відмова суду прийняти подані заявником докази, велике значення надається зовнішнім ознакам суду та зростаючій чутливості громадськості до справедливого здійснення правосуддя (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, no. 22330/05, від 05.02.2009).

Визначаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, також має враховуватись, чи було дотримано прав на захист. Слід, зокрема, розглянути, чи заявникові була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Крім того, має бути врахована якість таких доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (див. рішення Суду у справі Яременко проти України, no. 32092/02, від 12.06.2008).

Згідно статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2017 р. Деснянський районний суд м.Києва виніс постанову у справі № 754/14840/16-а, якою задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 та зобов`язав виконавчу службу відкрити виконавче провадження та відповідно до вимог чинного законодавства проводити виконавчі дії, спрямовані на виконання рішення суду. Дана постанова була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 р.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.01.2015 р. (справа № 754/806/15-а) роз`яснено постанову Деснянського районного суду м.Києва від 07.12.2010 р. та зазначено, що суд зобов`язав Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м.Києва здійснити перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії, з урахуванням вимог ст. ст. 50, 54 ч. 1 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 21 квітня 2010 року і без обмеження кінцевого терміну такої виплати.

В той же час, позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що Законом України № 76 VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року внесено зміни, зокрема, і до статей 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796-XII. Вказаний закон набрав чинності з 01.01.2015 року.

Відповідно ст. 50 Закону № 796-ХІІ, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 54 Закону № 796-ХІІ пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Виплата державної пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно п. 3 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями КМУ встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміни в редакції Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які набули чинності з 01.01.2015 року, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 24.07.2018 року, справа № 489/64/16-а і адміністративне провадження № К/9901/38544/18.

Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, пенсійним фондом здійснено перерахунок та нарахування пенсії за період з 21.04.2010 р. по 22.07.2011 р. у сумі 73 822,03 грн., що підтверджується протоколом від 21.10.2011 р. наявним в матеріалах справи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів не приймає до уваги посилання представника апелянта на постанову Деснянського районного суду м.Києва від 21.02.2017 р. у справі № 754/14840/16-а, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 р., за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м.Києві про визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити дії, якою було визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м.Києві щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувача та зобовязано Відділ прийняти до виконання виконавчий лист від 12.05.2014 р. у справі № 2а-2160/10, оскільки вказаним судовим рішенням не вирішувалося питання щодо належності виконання постанови Деснянського районного суду м.Києва від 07.12.2010 р. у справі № 2а-2160/10 в частині здійсненого пенсійним органом розрахунку пенсії позивача.

З урахуванням вищевикладеного, а також беручи до уваги те, що наявними в матеріалах судовими рішеннями позивача зобов`язано здійснити перерахунок пенсії та її виплату без обмеження в часі, проте не вказано, що перерахунок та виплата пенсії повинна здійснюватися без обмеження її розміру, зважаючи на те, що дії чи бездіяльність органу пенсійного фонду в частині наявності чи відсутності підстав для перерахунку пенсії та її виплати без обмежень її розміру не є предметом розгляду даної справи та мають вирішуватися в окремому порядку, колегія суддів приходить до висновку, що пенсійним фондом дотримано вимог чинного законодавства та повністю виконано рішення суду в частині здійснення перерахунку та нарахування пенсії ОСОБА_1 з 21.04.2010 р. довічно, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваної постанови державного виконавця та наявність підстав для її скасування.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є. Пилипенко

В.В. Файдюк