Справа № 520/6914/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

29.08.2019 р. справа №520/6914/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., за участі секретаря - Стрєлка О.В., представників позивача - Журавель Ю,Г., Бессарабенко Є.В., представника відповідача - Харченка К.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Північно-східного офісу Держаудитслужби
до Державного підприємство "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного Університету ім. В.В. Докучаєва
прозобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, Північно-східний офіс Держаудитслужби (далі за текстом - заявник, владний суб`єкт, офіс), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про зобов"язання Державного підприємства «Навчально-дослідне господарство «Докучаєвське» Харківського національного аграрного університету ім.. В.В. Докучаєва виконати вимогу від 15.03.20149р. №20-07-25/1765, а саме: зобов`язання Державного підприємства "Навчально-дослідне господарство "Докучаєвське" Харківського національного аграрного Університету ім. В.В. Докучаєва () виконати вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби () від 15.03.2019 р. №20-07-25/1765, а саме: 1) усунути шляхом проведення заходів щодо перерахування користувачами майна ДП „НДГ „Докучаєвське" коштів у сумі 187852,36 грн. на рахунок підприємства та коштів у сумі 156095,88 грн. до державного бюджету (КДБ 22080300, символ звітності 094, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку (МФО - 899998), р/р № 0429 , відкритий в УДКСУ у Харківському районі, код ЄДРПОУ отримувача 37999633) встановлене недоотримання державним бюджетом доходу на загальну суму 156095,88 грн. та підприємством - на загальну суму 187852,36 грн., у зв`язку з безоплатним використанням сторонніми особами майна підприємства (8-ми нежитлових будівель), чим порушено п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 290 від 29.11.1999 року; 2) усунути за рахунок винних осіб матеріальні збитки на суму 367012, 00 грн., завдані внаслідок знищення (псування) майна ДП „НДГ „Докучаєвське", а саме будівлі столярної майстерні з нафтоскладом, внаслідок пожежі та в період використання даної будівлі Орендарем ( ФО-П ОСОБА_1 ), за договором оренди від 01.04.2009 б/н, що не відображено в бухгалтерському обліку, що свідчить про внесення недостовірних даних до матеріалів щорічних інвентаризацій, чим порушено п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879

Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що проведена ревізія показала на вчинення Державним підприємством порушень у сфері збереження, використання та обліку державних активів і ці порушення залишились не усунутими.

Відповідач, Державне підприємство «Навчально-дослідне господарство «Докучаєвське» Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва (далі за текстом - Державне підприємство), з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що вимога органу державного фінансового контролю виконана у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Владний суб`єкт - Офіс провів ревізію Державного підприємства з окремих питань фінансово-господарської діяльності за період 01.01.2015р.-31.12.2018р.

Результати ревізії оформлені актом від 06.03.2019р. №07-10/2 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження владного суб`єкта про вчинення особою низки правопорушень у сфері збереження, використання та обліку державних активів, а саме: ст. 2, 5, 11, 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 1 ст. 388 Господарського процесуального кодексу України, п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань.

15.03.2019р. з посиланням на Акт владним суб`єктом було видано вимогу №20-07-25/1765.

Як з`ясовано судом, у якості юридичних підстав вимоги Офісом обрані положення п. 1 ч. 1 ст. 8, п. 7 ст. 10, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контрою в Україні, п.п. 46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, а фактичними підставами вимоги є власні судження Офісу про недоотримання Державним підприємством доходів від здавання майна в оренду (ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , Харківському національному університету ім. В.В. Докучаєва, ФОП ОСОБА_3 ) та неотримання компенсації від ФОП ОСОБА_4 за збитки, спричинені знищенням унаслідок пожежі орендованого майна у вигляді столярної майстерні з нафтоскладом.

По епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 .

Так, між відповідачем, Державним підприємством (у якості орендодавця), та ФОП ОСОБА_1 (у якості орендаря) було укладено договір оренди від 01.04.2009 р.

Предметом даного договору є використання 170м2 нежитлових приміщень.

В акті зазначено, що обрахунок площі проведено за критерієм - подвір`я однієї садиби, у межах загальної площі об`єкта нерухомості за правовстановлюючими документами.

15.01.2019р. працівниками Офісу було проведено візуальний огляд приміщень - предмету оренди і у зв`язку з огородженням території садиби парканом та на підставі технічних характеристик нерухомості зроблено висновок про те, що у період 01.01.2015р.-31.12.2018р. в оренду було передано фактично не 170м2, а 337,3м2.

Не зупинившись на самотужки вигаданому способі реалізації владної управлінської функції поточного контролю з ретроспективною дією у часі, працівниками Офісу було зроблено висновок про те, що фактична площа предмету оренди перевищує 200,00 м2, а тому договір оренди мав бути укладений не з Державним підприємством, а з Фондом державного майна (у якості орендодавця) із розподілом платежів за оренду у пропорції 70% на рахунки державного бюджету, а 30% на рахунки балансоутримувача майна.

Однак, на неодноразові вимоги суду владним суб`єктом - Офісом до матеріалів справи так і не були подані докази фізичного використання орендарем приміщення понад показник досягнутої домовленості за текстом договору (як-то: розміщення машин, устаткування, матеріалів тощо).

По епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_2 .

Окрім того, між відповідачем, Державним підприємством (у якості зберігача) та ФОП ОСОБА_2 (у якості замовника) було укладено договір зберігання від 01.06.2009р. б/н, предметом якого є зберігання зернових культур.

В акті зазначено, що обрахунок площі проведено за критерієм - загальна площа об`єкта нерухомості за правовстановлюючими документами.

15.01.2019р. працівниками Офісу було проведено візуальний огляд приміщень, із використанням яких надавались послуги із зберігання насіння, і зроблено висновок про те, що у період 01.01.2015р.-31.12.2018р. ФОП приховано використовував належні Державному підприємству активи у вигляді приміщення площею 401.8м2.

З метою з`ясування об`єктивної істини по справі і на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України гр. ОСОБА_2 був допитаний судом у якості свідка і пояснив, що власними зусиллями та за рахунок власних коштів і матеріалів привів приміщення складу у стан, придатний до використання за призначенням. Електроживлення до приміщення складу було проведено лише усередині 2018р. Приміщення складу для задоволення власних інтересів у межах провадження господарської діяльності ніколи не використовувалось.

На неодноразові вимоги суду владним суб`єктом - Офісом - до матеріалів справи так і не були подані докази фізичного використання орендарем приміщення понад показник досягнутої домовленості за текстом договору (як-то: розміщення машин, устаткування, матеріалів тощо).

По епізоду ймовірної оренди Харківським національним університетом імені В.В. Докучаєва сараю дослідного поля та будівлі дослідного поля

В акті зазначено, що при проведенні фактичного огляду нежитлових приміщень сараю та будівлі дослідного поля загальною площею 160,50 м2 та 281,20 м2 відповідно було встановлено факт безоплатного використання вказаного нерухомого майна ХНАУ ім. В.В. Докучаєва без оформлення договірних відносин.

Указане судження ґрунтується на складеному працівниками Офісу 17.01.2019р. акті фактичного огляду.

Проте, жодних доказів на підтвердження викладених обставин з приводу фактичного перебування вказаного майна в безоплатній оренді до суду так і не було подано, а сам зміст акту не дозволяє дійти до беззаперечного висновку про постійне та безперервне використання протягом 01.01.2015р.-31.12.2018р. активів Державного підприємства третім стороннім суб`єктом права.

По епізоду взаємовідносин з ФОП ОСОБА_3 .

Між відповідачем, Державним підприємством (у якості орендодавця), та ФОП ОСОБА_3 (у якості орендаря) було укладено договір оренди від 01.04.2009р.

Предметом даного договору є використання 171,2 м2 нежитлових приміщень.

В акті зазначено, що вказані приміщення використовуються ФОП для проживання та здійснення виробничої діяльності.

В акті зазначено, що обрахунок площі проведено за критерієм - подвір`я однієї садиби, у межах загальної площі об`єкта нерухомості за правовстановлюючими документами.

15.01.2019р. працівниками Офісу було проведено візуальний огляд приміщень - предмету оренди і у зв`язку з огородженням території садиби парканом та на підставі технічних характеристик нерухомості зроблено висновок про те, що у період 01.01.2015р.-31.12.2018р. в оренду було передано фактично не 171,2м2, а 189,70м.2 (94,50м2, 72,50м2, 22,70м.2), котрі використовуються ФОП для проживання влаcної родини і ведення підприємницької діяльності.

З метою з`ясування об`єктивної істини по справі і на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України гр. ОСОБА_3 був допитаний судом у якості свідка і пояснив, що не використовує площу приміщень понад указану у договорі.

На неодноразові вимоги суду владним суб`єктом - Офісом - до матеріалів справи так і не були подані докази фізичного використання орендарем приміщення понад показник досягнутої домовленості за текстом договору (як-то: розміщення машин, устаткування, матеріалів тощо).

По епізоду збитків у розмірі 367.012,00грн., спричинених знищенням унаслідок пожежі орендованого майна у вигляді столярної майстерні з нафтоскладом.

Так, між відповідачем, Державним підприємством (у якості орендодавця), та ФОП ОСОБА_1 (у якості орендаря) було укладено договір оренди від 01.04.2009 р.

Предметом даного договору є використання 170м2 нежитлових приміщень.

16.02.2018 р. мала місце подія пожежі, що учасниками справи визнається.

15.01.2019р. працівниками Офісу було проведено візуальний огляд, у ході якого встановлено, що будівля майстерні з нафтоскладом знищена пожежею.

Згідно з Актом ревізії залишкова вартість столярної майстерні з нафтоскладом склала - 42,9тис. грн.. (показник визначений спільно з вартістю пилорами). При цьому, первісна вартість столярної майстерні дорівнювала - 32.064,26грн., а нафтоскладу - 31.043,45грн.

У ході розгляду справи представники владного суб`єкта, Офісу, не надали відповіді на неодноразові питання суду про те, у порядку якої саме методики було визначено розмір збитків у спірних правовідносинах.

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення про Державну аудиторську службу України затверджено постановою КМУ від 03.02.2016р. №43.

Обсяг повноважень, підстави реалізації управлінської компетенції та спосіб владних адміністративних дій Державної аудиторської служби України регламентовані приписами Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", п.13 ч.1 ст.10 якого передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Суд відзначає, що чинне законодавство України не містить ані однозначного визначення складових елементів (структури) збитків, ані порядку обчислення розміру збитків.

Так, у розумінні ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Водночас, згідно з ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (ч.1 ст.224); під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч.2 ст.224), а відповідно до ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тому, розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли розмір збитків повинен визначатись саме владним суб`єктом, а не будь-якою третьою сторонньою особою, а усі міркування (юридичні підстави та фактичні судження) з приводу обрахунку розміру збитків мають бути викладені у тексті акту ревізії.

Проте, у спірних правовідносинах розмір збитків було визначено не органом державного фінансового контролю, а суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_5 і взято Офісом на віру без жодної перевірки.

При цьому, згідно з викладеними в Акті судженнями владний суб`єкт - Офіс стверджує, що визначення розміру збитків відбувалось у порядку п.2 постанови КМУ від 22.01.1996 р. №116 «Про затвердження Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей», де указано, що розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки. У разі визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі, територіальній громаді або суб`єкту господарювання

з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, розмір збитків визначається відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Як з`ясовано судом, питанню затвердження Методики оцінки майна присвячені, зокрема, приписи постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 р. № 1891.

Втім, у ході розгляду справи представники владного суб`єкта, Офісу, не надали відповіді на неодноразові питання суду про те, у порядку якої саме методики було визначено розмір збитків у спірних правовідносинах.

Окремо суд бере до уваги, що усупереч ч.2 ст.79 та ч.4 ст.161 КАС України при зверненні до суду владним суб`єктом, Офісом до матеріалів позову було приєднано лише першу, другу та третю сторінки висновку фахівця у галузі оцінки майна - ФОП ОСОБА_5 (а.с.72-74).

На вимогу суду відповідач подав до матеріалів справи повний текст цього письмового документа, з якого чітко та однозначно витікає, що висновок спеціаліста має характер припущення (на що показує використання фрази «вартість нижче вказаних будівель без урахування ПДВ МОЖЕ складати:»), а порівняння об`єктів нерухомості здійснювалось за відомостями фотозйомки станом на 28.04.2011р.

За умови одночасного поєднання обох перелічених вище факторів суд доходить до переконання про те, що датований 29.01.2019р. висновок спеціаліста про вартість нерухомого майна ДП «НДГ «Докучаєвське» за адресою: Харківська область, Харківський район, сел..Комунар не може бути сприйнятий судом як достовірний та достатній доказ дійсної вартості активів Державного підприємства.

Вирішуючи спір за епізодом претензії Офісу про недотримання Державним підприємством (у якості орендодавця) плати за користування переданим в оренду майном, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з п.1 ч.1 ст.287 Господарського кодексу України орендодавцем щодо державного та комунального майна є Фонд державного майна України або його регіональні відділення, а п.3 ч.1 ст.287 Господарського кодексу України передбачено, що орендодавцем щодо державного та комунального майна є також і державні (комунальні) підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, якщо інше не передбачено законом.

Аналогічне правило включено законодавцем і до тексту ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Таким чином, право вимоги орендної плати за користування нерухомим майном, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів, належить виключно Фонду державного майна України ( регіональним відділенням Фонду державного майна України).

А відтак, така вимога об`єктивно не може належати відповідачу, Державному підприємству.

Тому за усіма епізодами взаємовідносин Державного підприємства у якості орендодавця з ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , Харківським національним університетом імені В.В. Докучаєва (де за судженнями Офісу мало місце передання в оренду нерухомого майна, площа якого перевищує 200м2) суд не знаходить підстав для задоволення позову у зв`язку з відсутністю у Державного підприємства права вимоги на оплату оренди за користування нерухомим майном, площею понад 200м2.

Продовжуючи розгляд справи, суд також зважає на те, що за приписами ч.1 ст.133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Частиною 1 ст.174 названого кодексу визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

При цьому, у силу абз.2 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У розумінні ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а за визначенням ч.1 ст.626 цього ж кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, вимога з приводу одержання коштів як орендної плати може виникати виключно у межах укладеного договору оренди майна.

Оскільки виданим письмовим рішенням у формі вимоги від 15.03.2019р. №20-07-25/1765 владний суб`єкт спонукає Державне підприємство до стягнення орендної плати понад обсяг договірних зобов`язань за укладеними та діючими договорами оренди нерухомого майна, то суд не знаходить підстав для задоволення вимог Офісу у цій частині.

Окремо суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судження владного суб`єкта про фактичне використання орендарями протягом 01.01.2015р.-31.12.2018р. нерухомого майна Державного підприємства понад розмір за предметом договорів ґрунтується на актах візуального огляду приміщень, складених 15.01.2019р.

Проте, суд вважає, що за загальним правилом акти візуального огляду від 15.01.2019р. та від 17.01.2019р. об`єктивно не здатні підтвердити подій періоду 01.01.2015р.-31.12.2018р. стосовно умов та обставин здійснення Державним підприємством господарської діяльності.

Так, усупереч ч.2 ст.2 КАС України Офісом під час проведення ревізії не виявлено та не зафіксовано документально фактів реального використання орендарями приміщень понад площу, обумовлену договорами оренди, у тому числі і у спосіб розміщення власних матеріалів, устаткування, обладнання, пристроїв, товарів тощо.

Розв`язуючи спір, суд також бере до уваги, що відповідно до змісту ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частиною 1 ст.9 названого закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, а відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, відсутність первинного документу за загальним правилом означає відсутність господарської операції, що зумовлює і відсутність події виникнення доходу як такого.

Викладені в Акті судження Офісу про недоотримання Державним підприємством доходу по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , Харківським національним університетом імені В.В. Докучаєва не ґрунтуються на відомостях первинних документів.

Тому такі судження Офісу є юридично неспроможними та фактично безпідставними.

Вирішуючи спір за епізодом претензії Офісу про отримання Державним підприємством збитків унаслідок знищення майна через пожежу, суд зазначає, що у даному випадку розмір збитків поза розумним сумнівом з огляду на суперечність між змістом ст.22 Цивільного кодексу України та ст.ст.224, 225 Господарського кодексу України має дорівнювати остаточній вартості знищених пожежею активів за даними обліку Державного підприємства, а не ймовірній ринковій вартості активу.

Додатково суд бере до уваги, що згідно з поданими самим же заявником документами, а саме: рахунками для сплати заборгованості ФОП ОСОБА_3 , ХНАУ ім. В.В. Докучаєва, ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_6 , відповідачем організовано виконання вимоги від 15.03.2019р. №20-07-25/1765; договором про реструктуризацію заборгованості договором про порядок відшкодування шкоди з ФОП ОСОБА_6 , а також копією фінансового звіту.

Вчинені відповідачем у спірних правовідносинах дії організаційно-правового характеру визнаються судом цілком достатніми для виконання владних приписів рішення у формі вимоги від 15.03.2019р. №20-07-25/1765.

Згідно з п.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу рішення у формі вимоги від 15.03.2019р. №20-07-25/1765.

Незважаючи на це, суд бере до уваги, що вчинені відповідачем дії свідчать про виконання рішення владного суб`єкта у формі вимоги від 15.03.2019р. №20-07-25/1765 у обсязі об`єктивно наявних можливостей Державного підприємства без понесення додаткових та поза розумним сумнівом безперспективних витрат, зокрема і у вигляді судового збору та оплати винагороди адвоката на надання правничої допомоги..

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що заявлена владним суб`єктом вимога суперечить закону та порушує права (інтереси) Державного підприємства, а відтак, до задоволення не підлягає.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 9 вересня 2019 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.