Справа № 826/5593/16
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 826/5593/16

адміністративне провадження № К/9901/11727/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М.М.,

суддів: Дашутіна І.В., Шишова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року (головуючий суддя Келеберда В. І.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року (колегія у складі суддів: Мєзєнцев Є. І., Желтобрюх І. Л., Мамчур Я. С.) у справі № 826/5593/16 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач, скаржник) про визнання протиправним та скасування наказу від 24 березня 2016 року № 334-ц; поновлення на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією головного управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, у сфері транспорту та у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ від 24 березня 2016 року №334-ц.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією головного управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, у сфері транспорту та у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 57061,44 грн.

Звернуто до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь позивача з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 11887,80 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем не було надано доказів неможливості переведення позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, відповідачем не враховано переважне право позивача щодо залишення на роботі.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Зокрема, скаржник вказує, про те, що відповідно до Наказу ГПУ від 17 вересня 2014 року № 100, яким затверджено Порядок підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури ГПУ та які погоджуються з ГПУ, усі призначення на посади відбувалися після надходження до кадрового підрозділу погоджених в установленому порядку вищевказаних документів, у свою чергу, кандидатуру позивача для призначення погоджено не було.

Також, скаржник зазначає про те, що 04 березня 2016 року позивач отримав оновлений список вакантних посад, але повторних заяв, щодо призначення на ці посади від позивача не надходило.

Окрім того, на думку скаржника, судами попередніх інстанцій не вірно нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки від розрахованої суми не було відраховано вихідну допомогу в розмірі 11887, 80 грн.

Позивачем надані заперечення на касаційну скаргу в яких вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника. Позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, наказами Генерального прокурора України від 16 липня 2015 року № 55 шц та № 56 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України в результаті чого ліквідовано Головне управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, у сфері транспорту та у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України. Також, в центральному апараті Генеральної прокуратури України скорочено всього 1854 посади в тому числі посаду, яку обіймав позивач.

16 січня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні посади.

Позивач надав згоду на переведення на посаду прокурора відділу впровадження, контролю та забезпечення якості роботи або прокурора відділу супроводження інформаційних систем управління інформаційних технологій Генеральної прокуратури України, які містять резолюції про погодження переведення позивача.

Не дивлячись на подачу позивачем заяви та надання згоди на переведення на вакантні посади, які запропоновано відповідачем, оскаржуваним наказом звільнено позивача із займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

4. Конституція України

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

5. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) .

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1697-VII, систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

За змістом частини 3 статті 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади з підстав та порядку, передбачених цим Законом.

Пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

6. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП)

Пунктом 1 частини першої ст. 40 КЗпП визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини другої статті 42 Кодексу законів про працю України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників, при скороченні чисельності або штату, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки Законом України «Про прокуратуру» не передбачений порядок звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, в даному випадку застосуванню підлягають загальні норми Кодексу законів про працю України.

З матеріалів справи вбачається, що звільнення позивача з посади та з органів прокуратури відбулось у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Натомість, судами попередніх інстанцій було встановлено, що позивач безперервно працює в органах прокуратури з 2002 року, має на отриманні дружину та неповнолітню дитину, що не виключає можливість врахування та є достатнім для надання переваги при скороченні чисельності працівників Генеральної прокуратури України, відповідно до вимог КЗпП України.

При цьому, відповідачем не було надано доказів неможливості переведення позивача за наявності його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, та/або доказів відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також, відповідачем не враховано переважне право позивача щодо залишення на роботі.

Посилання скаржника на те, що 04 березня 2016 року позивач отримав оновлений список вакантних посад, але повторних заяв, щодо призначення на ці посади від позивача не надав Суд не приймає до уваги, оскільки, по-перше, позивач вже надав згоду на переведення на посаду прокурора відділу впровадження, контролю та забезпечення якості роботи або прокурора відділу супроводження інформаційних систем управління інформаційних технологій Генеральної прокуратури, яка містить резолюції про погодження переведення позивача, а, по-друге, оновлений список вакантних посад не містив застережень, щодо недійсності або анулювання попереднього списку та обов`язку повторного звернення позивача з відповідною заявою.

Доводи касаційної скарги з приводу того, що у ГПУ усі призначення на посади відбувалися після надходження до кадрового підрозділу погоджених в установленому порядку вищевказаних документів, відповідно до Наказу ГПУ від 17 вересня 2014 року № 100, яким затверджено Порядок підготовки матеріалів для призначення працівників на посади, які входять до номенклатури ГПУ та які погоджуються з ГПУ колегія суддів Верховного Суду відхиляє, оскільки вказаний Наказ регулює саме порядок призначення працівників на посади ГПУ, а не порядок звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури.

На підставі вищенаведеного, Суд приходить до висновку, що Наказ ГПУ від 17 вересня 2014 року № 100 не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Стосовно посилань скаржника на помилковість розрахунку суми середнього заробітку, з огляду на отримання позивачем у період вимушеного вихідної допомоги, колегія суддів зауважує, що чинним законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Посилання скаржника з даного приводу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням чинних на той час вимог закону, зокрема, частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року N 3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України».

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в цілому не спростовують.

Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, їм було надано належну правову оцінку. Жодних обґрунтованих підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційній скарзі та для відмови у задоволенні позовних вимог не зазначено.

Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційній скарзі доводи безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов