Справа № 0240/3297/18-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 0240/3297/18-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Р.М.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

23 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Сторчака В. Ю. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника позивача: Корнійчука С.А.,

представника відповідача: Тиховського М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену у виді листа від 21.03.2018 № 2300/0-1408/0/95-18 у ненаданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території с. Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області (за межами населеного пункту);

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання із урахуванням наданих судом висновків в судовому рішенні та надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га на кожного із позивачів окремо, на території с.Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області (за межами населеного пункту).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не дотримався вимог законодавства та судової практики Верховного Суду, і відмову оформив у виді листа, без прийняття відповідного рішення (наказу), що є не допустимо в розумінні вимог ч.7 ст.118 ЗК України.

Також позивач наголосив, що в листі від 21.03.2018 відповідач вказує, що земельна ділянка перебуває у постійному користуванні військової частини НОМЕР_1 , однак таких доказів суду не надає, у зв`язку із чим відсутні підстав вважати, що такі ділянки знаходяться в користуванні Міністерства оборони України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 12 лютого 2018 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Медвежо-Вушківської сільської ради Вінницького району Вінницької області або надати мотивовану відмову у виді прийнятого рішення.

21.03.2018 листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2300/0-1408/0/95-18 позивач був повідомлений, що земельна ділянка з якої він бажає отримати дозволи на розроблення проекту землеустрою віднесена до земель Міністерства оборони України та надана в постійне користування військовій частині, розпорядження якою не відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Вказав, що відповідно до інформації, яку надав відділ у Вінницькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області бажана позивачем земельна ділянка, віднесена до земель Міністерства оборони України та надана в користування в/ч НОМЕР_1 .

Позивачі не погодившись із вказаною відмовою звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи документи та докази, підтверджують належність земельної ділянки, про отримання якої позивач подав клопотання до відповідача, до земель Міністерства оборони України, тобто до земель оборони з особливим статусом згідно ст. 77 Земельного кодексу України, а тому, у відповідача немає повноважень на розпорядження такої земельною ділянкою.

Щодо посилань представника позивача про неналежне оформлення оскаржуваної відмови, суд першої інстанції зазначив, що законодавством, яке регулює земельні відносини не встановлено вимог до форми висновків уповноважених органів за результатами розгляду клопотань осіб, зацікавлених в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, зокрема відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Єдина вимога такої відмови, передбачена Земельним кодексом України це її належна мотивація.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "а" частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У відповідності з частиною 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно із положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно частини 5 статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Статтею 77 ЗК України визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.

Згідно ст.ст. 9, 14 Закону України Про Збройні Сили України землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Тобто, власником земель оборони (законним користувачем) виступає держава в особі Міністерства оборони України, а військові частини, установи, організації користуються ними на праві оперативного управління.

Відповідно до ст.3 Закону України Про правовий режим майна у Збройних силах України, військове майно, в тому числі і земельні ділянки, закріплюються за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, воно набуває статусу військового майна, яке повинно використовуватись лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, наявні в матеріалах справи документи та докази, підтверджують належність земельної ділянки до земель Міністерства оборони України, тобто до земель оборони з особливим статусом згідно ст. 77 Земельного кодексу України.

Вказане підтверджується викопіюванням з оновлення планово-картографічного матеріалу Медвеже-Вушівської сільської ради від 17.07.2018, згідно якого бажана позивачем земельна ділянка знаходиться на земельному масиві в/ч НОМЕР_2 орієнтовною площею 152,0 га, яка була проінвентаризована в 1993 році відповідно до розпорядження Вінницької РДА від 26.02.1993 №56 на території Медвеже-Вушківської сільської ради, категорія земель, землекористувач: землі Міністерства оборони України, форма власності: державна.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що земельна ділянка, про надання дозволу на розробку землеустрою щодо якої позивач звертався до відповідача, належить до земель оборони.

Щодо доводів апелянта про те, що правонаступництво на земельні ділянки, які надавалися раніше в постійне користування діючим законодавством не передбачено, а військова частина на яку вказує суд не має в наявності правовстановлюючих документів, які б підтверджували речові права на земельну ділянку, то колегія суддів зазначає, що згідно державного Акту б/н від 07.07.1958 року право постійного користування земельною ділянкою площею 235,0 га надано військовій частині №35564, однак акти на право землекористування, які оформлені за часів колишнього СРСР визнано документом, який має право на постійне користування і не потребує переоформлення.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5 РП/2005 Державні акти на право землекористування, які оформлені за часів колишнього СРСР визнано документом, який має право на постійне користування і не потребує переоформлення.

Відомості щодо скасування даного Акту чи визнання його недійсним в матеріалах справи відсутні.

Суд звертає увагу на те, що надання вказаної земельної ділянки позивачу у власність для сільськогосподарських цілей можливе у разі вилучення вказаної земельної ділянки із земель оборони.

Отже, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є розпорядником земельної ділянки яку позивач бажає отримати у власність орієнтовною площею по 2,00 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, тому відповідач не мав жодних правових підстав для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства. Тому, оскаржувану відмову суд апеляційної інстанції вважає правомірною.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідач не дотримався вимог законодавства та судової практики Верховного Суду, і відмову оформив у виді листа, без прийняття відповідного рішення (наказу), що є не допустимо в розумінні вимог ч.7 ст.118 ЗК України, суд зазначає наступне.

Положенням про територіальні органи Держгеокадастру, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333 (далі - Положення №333), чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні дозволу, зокрема і форма прийнятих відповідних рішень.

Пунктом 8 Положення №333 встановлено, що головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або надати відмову у наданні такого дозволу. При цьому, надання чи відмова у наданні дозволу має оформлюватись відповідним наказом.

Таким чином, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має бути викладена у формі наказу територіального органу Держгеокадастру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.04.2018 по справі №802/1534/17.

Колегія суддів зазначає, що прийняття територіальним органом Держгеокадастру рішення щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є реалізацією наданих даному органу повноважень, на виконання покладених на нього обов`язків.

Разом з цим, судом встановлено, що у відповідача відсутні повноваження на розпорядження землями оборони про надання земельної ділянки щодо якої звернувся позивач. Тому, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач правомірно повідомив позивача листом про відсутність у нього повноважень на розпорядження землями оборони, водночас, видання відповідачем наказу з даного питання свідчило б про вихід відповідачем за межі наданих йому повноважень.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 26 липня 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Сторчак В. Ю. Драчук Т. О.