Справа № 200/8441/19-а
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 р. Справа№200/8441/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Троянова О.В. при секретарі Котові С.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання незаконними та протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

За участі представників сторін:

позивача Коваленко С.В. особисто,

від відповідача Павліха С.М. за довіреністю,

- Кудрявцев В.В. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання незаконними та протиправними дій відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення; визнання незаконними та протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року; визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в розмірі 20133,34 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за травень, червень 2019 року у повному обсязі, з урахуванням виплачених коштів 10.06.2019 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року, в розмірі 31 365,65 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, в розмірі 20133,34 грн.; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 06.06.2019 року до дня проведення повного розрахунку, як грошового забезпечення так і речового, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 560,10 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні; визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошовоу компенсацію за невикористані три календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання по справі на 06.08.2019 року.

31.07.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, якою відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог позивача.

05.08.2019 року на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, за якою позивач збільшив позовні вимоги, окрім вимог, заявлених у позовній заяві, заявивши вимогу про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошовоу компенсацію за невикористані три календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

06.08.2019 року судом відкладено розгляд справи на 14.08.2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14.08.2019 року відкладено судове засідання до 04 вересня 2019 року, витребувано у Центрального архівного відділу НГУ з особової справи ОСОБА_1 копію заяви про звільнення.

27.08.2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач виклав заперечення аналогічні викладеним обставинам у позові.

Так, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу у військовій частині НОМЕР_4 Національної гвардії України з 15.09.2016 року на посаді заступника командира 1 роти спеціального призначення по роботі з особовим складом батальйону спеціального призначення. 14.05.2019 року на підставі рапорту позивача, наказом НГУ №75 від 14.05.2019 року був звільнений з лав Національної гвардії України в запас та 06.06.2019 року наказом військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії №126 позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При звільненні відповідачем були допущені порушення, а саме: в день виключення зі списків військової частини НОМЕР_4 , в порушення вимог положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України позивач не був забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а саме:

- в день виключення зі списків особового складу позивачу не виплачено грошове забезпечення;

- 10.06.2019 року на особистий картковий рахунок позивача була нарахована заробітна плата військової частини НОМЕР_4 , в розмірі 7 733, 61 грн., яка не відповідає розміру грошового забезпечення, до якої мали б виплатити у день виключення із списків особового складу, тобто грошове забезпечення за 6 діб червня 2019 року, а саме посадовий оклад 4379 грн. (874 грн. за 6 діб); оклад за військове звання 1130 (226 грн. за 6 діб); набавку за вислугу років 1650 грн. (330грн. за 6 діб); набавка за особливості проходження служби військовослужбовцям в розмірі 80 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, 5720 грн. (за 6 діб 1144 грн.), помісячна премія в розмірі 90 відсотків посадового окладу 3933 грн.(за 6 діб 786 грн.); щомісячна винагорода за участь в ООС 4500 грн. (за 6 діб 900 грн.), щомісячна премія за травень 2019 р. в розмірі 3933 грн. та щомісячна винагорода за участь в ООС за травень 2019 року, в розмірі за 4500 грн., тобто загальний розмір грошового забезпечення за червень 2019 та додаткові види грошового забезпечення за травень мала б складати 12 693 грн., замість 7 733, 61 грн.;

- в день виключення із списків, не було нараховано та не виплачена мені грошова компенсація за відпустку як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06 червня 2019 року, тобто за 56 діб додаткової відпустки за 4 роки (14 діб щорічно) в розмірі 31 365,65 грн. (середнє грошове забезпечення за день складає 560,10 грн).;

- в день виключення із списків, не було нараховано та не виплачена мені грошова компенсація за не отримане речове майно в розмірі 20133,34 грн., відповідно довідки та мого рапорту.

Крім того, позивач зазначив, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Згоди на виключення позивач не надавав, тому вважає, що відповідач порушив норми чинного законодавства.

Позивач вважає дії відповідача протиправними, оскільки вони належним чином не обґрунтовані і вступають в протиріччя з Конституцією України.

В судовому засіданні представники відповідача надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

В установлений судом строк відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що всі розрахунку з позивачем виконані в повному обсязі відповідно до вимог чинного законодавства, заборгованість щодо виплати грошового забезпечення відсутня. Щодо отримання компенсації за не отримане речове майно відповідач зазначив, що Військова частина фінансується з Державного бюджету України, є отримувачем бюджетних коштів та на той факт, що компенсація за не отримане речове майно фінансується за окремою статтею бюджету та потребує замовлення коштів, Військова частина не мала можливості виплатити вказані суми, однак позивач мав можливість під час проходження служби, безперешкодно отримати речове майно в натуральному вигляді, але з не встановлених підстав своє права не реалізував.

Щодо компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки відповідач зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється. Питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби виникло у під час дії особливого періоду та мобілізації, тому у вказаний період право на одержання додаткових видів відпустки позивачу припинено.

Суд, заслухавши позивача, представників відповідача та розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в лавах Національної гвардії України (а.с. 24).

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 15 квітня 2015 року серії НОМЕР_5 (а.с. 16).

29.03.2019 року позивачем надано рапорт про звільнення з військової служби у запас Збройних сил України (а.с. 73)

Наказом командира Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 06.06.2019 № 126 припинено контракт про проходження військової служби у Національної гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення наказом командувача Національної гвардії України від 14.05.2019 року №75 о/с у запас. Додатково призначено премію з 01 червня 2019 по 06 червня 2019 року у розмірі 90 відсотків від посадового окладу. Зазначено, що основна відпустка за 2019 рік використана, допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік виплачена.

Відповідно до довідки №6 від 27.05.2019 року про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу належить речове майно на загальну суму грошової компенсації 20 133,34 грн. (а.с. 25)

Відповідно до довідки фінансової служби Військової частини НОМЕР_4 НГУ за період з 16.09.2016 по 06.06.2019 року ОСОБА_1 при звільненні отримав грошове забезпечення у повному обсязі, а саме: Платіжним дорученням №1082 від 07.06.2019 року перерахована заробітна плата за період з 01.06.2019 по 06.06.2019 року у сумі 7733,61 грн.: посадовий оклад 874,00 грн., оклад за військове звання 226,00 грн., надбавка за вислугу років 30% - 330 грн., надбавка за особливості проходження служби 80% - 1144,00 грн., премія від окладу 90% (травень 31 дн.) - 3933,00 грн., премія від окладу 90% (червень 6 дн.) 786,60 грн., винагорода за участь в ООС (травень 31 дн.) 4500 грн., винагорода за участь в ООС (червень 6 дн.) 900,00 грн., винагорода за участь в ООС (січень, утримано за 26 дн.) - -3774,19 грн. Утримано військовий збір в сумі 109,40 грн., компенсовано військовий збір 262,13 грн. Утримано аліменти (18%) в сумі 1338,53 грн. (а.с. 35)

Відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 26.12.2018 року по 26.01.2019 року включно. (а.с. 57)

Рапортом від 28.09.2016 року позивач просив дати вказівку начальнику фінансової служби про утримання з його грошового забезпечення аліментів в розмірі 18% на користь дочки. (а.с. 59)

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Так, довідкою фінансової служби Військової частини НОМЕР_4 НГУ передбачено, що при звільненні позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 12 693,60 грн. Платіжним дорученням №1082 від 07.06.2019 року позивачу зараховано на картковий рахунок грошове забезпечення у сумі 7733,61 грн., оскільки 3774,19 грн. утримано винагороду за участь в ООС, нараховану в січні 2019 року за 26 днів, у яких позивач перебував на лікарняному за період з 01.01.2019 по 26.01.2019 року включно відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність військовослужбовця №1082 від 26.12.2019 року. Крім того, на підставі рапорту позивача від 20.03.2019 року з грошового забезпечення позивача утримано аліменти у розмірі 1338,53 грн. Таким чином, грошове утримання ОСОБА_1 склало 7733,61 грн., дії відповідача в цій частині є правомірними, а вимога позивача про виплату грошового забезпечення за травень, червень 2019 року в повному обсязі є такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошовоу компенсацію за невикористані три календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Відповідно до частини 14 вищезазначеної статті Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Позивач має вислугу менше 10 років, тому законодавством для нього передбачено 30 днів щорічної основної відпустки.

На дату звільнення 06.06.2019 року позивач мав 5 повних місяців служби в 2019 році. Судом встановлено, що на підставі рапорту позивача від 20.03.2019 року позивачу надано у 2019 році відпустку строком на 10 діб. Отже, позивач станом на дату звільнення позивач мав 3 невикористані дні щорічної основної відпустки, які не враховано для нарахування та виплати грошової компенсації при звільненні.

Тому вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошовоу компенсацію за невикористані три календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 20 133,34 грн. суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 9-1 Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

У відповідності до абзаців першого та третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, оскільки відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178.

Як встановлено судом, станом на день розгляду даної справи відповідачем не виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Окрім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (рішення від 08.11.2005), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач допустив невиплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а тому позивач має право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 20133,34 грн., і його права в цій частині повинні бути поновлені шляхом стягнення з відповідача відповідної суми.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.01.2019 (справа №822/2309/17).

При цьому, суд зазначає, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, у сумі 20 133,34 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Щодо нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».

Крім того, статтею 16-2 вищезазначеного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік».

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Згідно з абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

У свою чергу, абзацом третім підпункту 3 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктами 17 та 18 статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, з настанням особливого періоду законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям в особливий період, серед яких додаткова відпустка як учаснику бойових дій.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Відповідно до частини 8 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому, Суд зазначає, що норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2018 рік.

Зважаючи на викладений аналіз, Судом критично оцінюються і не можуть бути сприйняті доводи відповідача, викладені у його відзиві на позовну заяву про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.

Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, Військовою частиною НОМЕР_4 не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Суд звертає увагу, що під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпуски, чого Військовою частиною НОМЕР_4 здійснено не було.

Означене співпадає з позицією Верховного суду України у зразковій справі №620/4218/18.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення позивача зі списків особового складу 06.06.2019 року.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_4 щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, то суд зазначає, що така позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки права позивача в цій частині є захищеними шляхом стягнення грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу такої грошової компенсації, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по день по день проведення повного розрахунку з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 560,10 грн. за кожен день затримки у виплаті, суд зазначає наступне.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_4 та всіх видів забезпечення з 06.06.2019, тоді як, фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки не було проведено.

Однак, позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з даним позовом про стягнення грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, яка, в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Враховуючи предмет даного позову, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до положень частини третьої статті 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання незаконними та протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.. 9-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в розмірі 20133,34 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 2 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, в розмірі 20133,34 грн.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 3 календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено в порядку спрощеного позовного провадження 04 вересня 2019 року. Повний текст судового рішення складено та підписано 09 вересня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя О.В. Троянова