Справа № 420/3584/19
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3584/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.,

розглянувши за правилами правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2018 року №0-1517,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.35-36), просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 12 грудня 2018 року за №0-1517 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, на суму 41531,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято з грубим порушенням норм ПК України та інших нормативно-правових актів України, є незаконним та підлягає скасуванню у повному обсязі. Як зазначає позивач, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статі 266 ПК України (у редакції Закону № 2628-УІІІ від 23.11.2018 року), не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Позивач стверджує, що згідно з правовстановлюючими документами та з технічним паспортом на будівлі, відносно яких винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення - це будівля для утримання свиней та будівля для утримання телят карантинних на 348 голів, які не є об`єктом оподаткування. Таким чином, податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС в Одеській області від 12 грудня 2018 року за № 0-1517 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем: Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, на суму 41531,20 грн. є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ним порушені права позивачки, яка має нести збитки у вигляді сплати судового збору за звернення до суду з цим адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Представником відповідача 07.08.2019 року до суду надано відзив на адміністративний позов (а.с.41-43), згідно якого відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Технічний паспорт на виробничі будівлі є доказом використання фізичною особою приміщення у виробничих цілях, але з урахуванням вказаних норм права, не може свідчити про звільнення від податкових зобов`язань. Так, відповідно до баз даних, ОСОБА_1 стала на облік як платник податків лише 12.07.2019 року. Тобто, взагалі ніякої підприємницької діяльності не вела. Таким чином, наявність паспорту в якому зазначено, що це виробничий будинок не є підставою для звільнення від сплати податку. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено підстави для скасування податкового повідомлення-рішення, оскільки вказане виробниче приміщення не перебуває у власності підприємства та за законодавством України є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. В межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення. В зв`язку з вищевказаним майно що перебуває у власності позивача було оподатковано відповідно п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПКУ, сформовано та направлено податкове повідомлення-рішення. Таким чином, на переконання відповідача, спірне податкове повідомлення-рішення прийнято відповідно до діючого законодавства.

Представником позивача, 13.08.2019 року надано до суду відповідь на відзив (а.с.48-51), в якій останній зазначає, що у відзиві представник відповідача наполягає на тому, що ОСОБА_1 , не є юридичною особою, яка може бути сільськогосподарським товаровиробником згідно з підпунктами 14.1.234 та 14.1.235 ПК України, а отже суми податку начебто нараховані вірно. Проте, як вважає представник позивача, сільськогосподарським виробником може бути не лише юридична особа, а й фізична особа-підприемець, адже відповідно до пп.14.1.234 та 14.1.235 ПК України, сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари) для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - продукція/товари, що підпадають під визначення груп 1-24 УКТ ЗЕЛ, якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були придбані або вироблені на власних або орендованих потужностях (площах) для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання; сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або Фізична особа-підприемець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Ухвалою суду від 10.07.2019 року відкрито провадження у даній справі без виклику учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.52-53) позивач - ОСОБА_1 , є фізичною особою-підприємцем, взята на облік 12.07.2019 року у Лиманській ДПІ ГУ ДФС в Одеській області та займається наступними видами діяльності: Код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; Код КВЕД 01.24 Вирощування зерняткових і кісточкових фруктів; код КВЕД 16.29 Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка; соломки та рослинних матеріалів для плетіння (основний); код КВЕД 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами; код КВЕД 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; код КВЕД 47.21 Роздрібна торгівлі фруктами й овочами в спеціалізованих магазинах; код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; код КВЕД 52.10 Складське господарство.

Як вбачається з Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.20-21) позивачу на праві власності з підстав договору про поділ нерухомого майна, з 30.12.2014 року належить тваринницький комплекс за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 1 частки, яка складається з будівлі для утримання свиней, літера «Б», загальною площею 986,3 кв.м., будівлі для утримання телят карантинних на 348 голів, літера «Ж», загальною площею 1609,4 кв.м.

Позивачем отримано податкове повідомлення-рішення від 12.12.2018 року №0-1517, яким позивачу, на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України та п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, за 2017 рік нараховано податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300, на суму 41531,20 грн. (а.с.8).

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржено позивачем до Державної фіскальної служби України (а.с.10-11).

За результатами розгляду скарги позивача Державною фіскальною службою України 07.05.2019 року прийнято рішення за №ТІ99-99-11-05-01-25 про залишення скарги без розгляду (а.с.14-15).

Не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі по тексту - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 Податкового кодексу України).

Суд зазначає, 01.01.2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким викладено в новій редакції ст.266 Податкового кодексу України «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Відповідно до п. 265.1.1. ст.266 ПК України (в редакції станом на 01.01.2017 року) податок на майно складається в тому числі і з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.266.2.1 ст.266.2 ПК України).

Відповідно до п.266.2.2 ст.266.2 ПК України не є об`єктом оподаткування:

а) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності); б) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки; в) будівлі дитячих будинків сімейного типу; г) гуртожитки; ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв`язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад; д) об`єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об`єкта на дитину; е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках; є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств; ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; з) об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств; и) об`єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об`єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність; і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг; ї) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних дитячих санаторно-курортних закладів та закладів оздоровлення та відпочинку дітей, а також дитячих санаторно-курортних закладів та закладів оздоровлення і відпочинку дітей, які знаходяться на балансі підприємств, установ та організацій, які є неприбутковими і внесені контролюючим органом до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій; й) об`єкти нежитлової нерухомості державних та комунальних центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, центрів фізичного здоров`я населення, центрів з розвитку фізичної культури і спорту інвалідів, дитячо-юнацьких спортивних шкіл, а також центрів олімпійської підготовки, шкіл вищої спортивної майстерності, дитячо-юнацьких спортивних шкіл і спортивних споруд всеукраїнських фізкультурно-спортивних товариств, їх місцевих осередків та відокремлених підрозділів, що є неприбутковими та включені до Реєстру неприбуткових установ та організацій. У разі виключення таких установ та організацій з Реєстру неприбуткових установ та організацій декларація подається платником податку протягом 30 календарних днів з дня виключення, а податок сплачується починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося виключення з Реєстру неприбуткових установ та організацій; к) об`єкти нежитлової нерухомості баз олімпійської та параолімпійської підготовки. Перелік таких баз затверджується Кабінетом Міністрів України; л) об`єкти житлової нерухомості, які належать багатодітним або прийомним сім`ям, у яких виховується п`ять та більше дітей.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.2 ст.266 ПК України).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устатковання, тварин, рослин, а також предметів.

Згідно з ДК 018-2000 до класу (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" належать будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та т. ін.

Системне тлумачення пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених пп.266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), тощо).

В свою чергу, п.п.14.1.234 та п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари) для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - продукція/товари, що підпадають під визначення груп 1-24 УКТ ЗЕД, якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були придбані або вироблені на власних або орендованих потужностях (площах) для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання; сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Пунктом 5.2 ст.5 ПК України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Отже, як вбачається з вищенаведеного, податковим законодавством передбачено стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Тобто, одним із основних факторів для підстав нарахування зазначеного податку є право власності на об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості. Виключення становлять об`єкти, що визначені п.266.2.2 ст.266.2 ПК України, які не підлягають оподаткуванню.

Зокрема, позивач посилається на підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статі 266 ПК України (у редакції Закону № 2628-УІІІ від 23.11.2018 року), відповідно до якого не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_1 , є фізичною особою-підприємцем та взята на облік 12.07.2019 року у Лиманській ДПІ ГУ ДФС в Одеській області.

При цьому, позивачу на праві власності з підстав договору про поділ нерухомого майна, ще з 30.12.2014 року належить тваринницький комплекс за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 1 частки, яка складається з будівлі для утримання свиней, літера «Б», загальною площею 986,3 кв.м., будівлі для утримання телят карантинних на 348 голів, літера «Ж», загальною площею 1609,4 кв.м.

Тобто, увесь податковий період 2017 року позивач перебувала у статусі фізичної особи-платника податків, а не фізичної особи-підприємця, до якого могло мати місце застосування п.п.«ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що застосування п.п.«ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників та використання їх безпосередньо у сільськогосподарській діяльності фізичною особою-підприємцем.

Отже, об`єкт нерухомості, який належить позивачу, не підпадає під дію п.п.«ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, оскільки підпунктом «ж» не передбачає включення до об`єктів нерухомості, ті об`єкти, які використовуються фізичною особою у власній сільськогосподарській діяльності.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно нараховано позивачу податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 12.12.2018 року №0-1517 є правомірним, а позовні вимоги позивача за даним позовом стосовно скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2018 року №0-1517 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 78, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2018 року №0-1517 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Головне управління ДФС в Одеській області (, 65044, м.Одеса, вул. Семінарська, 5).

Суддя П.П.Марин

.