Справа № 182/198/19
Суддя: Кобеляцька-Шаховал І. О.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 182/198/19
Провадження № 2-а/0182/68/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.09.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1 .

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Федорко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до інспектора сектору реагування патрульної поліції № 4 Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції Ликова Олексія Анатолійовича, третя особа Нікопольський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до відповідача з позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року.

В обґрунтування позову посилався на те, що він 07.01.2019 року, приблизно о 10.40 годин, дійсно, керував транспортним засобом «Даймлер крайслер», державний номерний знак НОМЕР_1 у м.Нікополь та здійснив зупинку біля торгового центру, який знаходиться по вул.Богуна, 2 для висадки пасажирів до 5 хвилин, а сааме: дітей, яких відвозив на міське свято і, враховуючи погані погодні умови (падав сніг), а також те, що інші місця для стоянки були зайняті і вільних не було, він був змушений зупинитися на місці для інвалідів. В цей час його автомобіль обступили працівники патрульної поліції, які стали звинувачувати його в тому, що він здійснив зупинку на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 «місця для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 «інвалід» та позначеного дорожньою розміткою 1.1, тим самим порушив п.8.4.(ґ) ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.5 ст.122 КУпАП, у зв`язку з чим було складено постанову та накладено адміністративний штраф в розмірі 1 020 гривень. Вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення є незаконним, необгрунтованим та недоведеним, а постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. По-перше, відповідно до положень пункту 9 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року № 1395 чітко зазначено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка. Пунктом 5 Розділу III Інструкції "Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху" встановлено, що поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання: чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Відповідно до п.5 розділу 4 Інструкції, справа про адміністративне правопорушення, відповідно до ч.1 ст.268 КУпАП, розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, в порушення даної інструкції інспектор поліції не роз`яснив йому права і обов`язки, визначені ст.63 Конституції України, ст.307, 308, 268, 287-289 КУпАП. Крім того, відмовив у розгляді його клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористуватися юридичною допомогою. Інспектором не надано йому можливості скористатись допомогою адвоката та не повідомлено про причини (підстави) неможливості залучення адвоката. Тобто, в супереч вимогам ст.268 КУпАП, відповідач протиправно позбавив його такого права. А, відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу. А, відповідно до ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права. По-друге, згідно вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення; поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; потерпілих; свідків; висновком експерта; речовими доказами; показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки; відеозапису, у тому числі, тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху; протоколом про вилучення речей і документів; а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 18 від 19 грудня 2008 року, визначено неприпустимість ігнорування прав осіб, яких притягають до адміністративної відповідальності, потерпілих, їх законних представників та захисників. Зокрема, постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна відповідати вимогам ст.283, 284 КУпАП і містити докази, на яких грунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення із зазначенням мотивів відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. По-третє, відповідно до ст.283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайта в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності. Отже, звертає увагу на той факт, що винесена відповідачем постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року не містить відомостей щодо здійснення фіксації правопорушення. Відповідно до положень п.1.3, п.3.3. Розділу III «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них», затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року № 100, необхідність відеофіксації: «використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) як превентивного поліцейського заходу є важливим елементом функціонування патрульної поліції, покликаним гарантувати чесність, відкритість та антикорупційну спрямованість діяльності патрульної поліції». Випадки застосування такого превентивного заходу: «нагрудна відеокамера (відео реєстратор) повинна активуватись працівником патрульної поліції та знаходитись у режимі відео-зйомки при будь-якому контакті з особами, зокрема, але не виключно: при оформленні дорожньо- транспортної пригоди; при перевірці документів; при загрозі використання фізичної сили, спеціальних засобів або вогнепальної зброї; при наданні допомоги особам; у випадках, коли особою факту відео-фіксації її поведінки може сприяти вирішенню конфліктної ситуації. Відповідно до п.3.5 Розділу III Інструкції, «після активації нагрудної відеокамери (відео реєстратора) все спілкування повинно бути записане безперервно». Разом з цим до матеріалів справи не долучено відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції, які здійснювали оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення. До того ж, вважає, що працівник патрульної поліції не мав права притягти його до адміністративної відповідальності без доказів та без з`ясування всіх обставин справи. Звинувачення не може грунтуватися лише на припущеннях працівника патрульної поліції. Якщо ж поліцейський встановив докази, які вказують на вчинення правопорушення і посилається на них, водій має право ознайомитися з цими доказами, навіть, якщо це відеозапис нагрудної камери інспектора. У разі відмови поліцейського надати водію для ознайомлення такий відеозапис, можна вважати, що такого доказу не існує. Тобто, є всі підстави вважати, що відповідачем фактично не зафіксовано порушення ним правил зупинки та стоянки автомобіля, яке б доводило його вину. Також, при розгляді справи не були досліджені інші докази по справі. Будь-яких з вище наведених доказів його вини не надано. У відповідності до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. З цього виходить, що, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. У відповідності до статті 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. В свою чергу, Конституційний Суд України у рішенні від 26 травня 2015 року у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.276 КУпАП дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, вказавши, що положення частини 1 статті 276 КУпАП, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Таким чином, виходячи з системного аналізу рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі № 1-11/2015, змісту ст.258 КУпАП станом на дату винесення рішення Конституційним Судом України, змісту ст.258 КУпАП станом на дату винесення рішення по цій справі, суд вважає, що в разі заперечень особи, справа не може бути розглянута без певного часового інтервалу, достатнього для підготовки особи до захисту, тобто, не може бути розглянута безпосередньо на місці правопорушення. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим адміністративним судом України у справі № 379/758/15-а (К/800/37207/15). Також, звертає увагу на те, що в Додатку № 4 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395, передбачено форму запрошення до підрозділу патрульної поліції для розгляду справи про адміністративне правопорушення. Уповноважена посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до статті 280 КУпАП, зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи (п.7 Інструкції). Він є пильним, уважним та обережним водієм, чітко дотримується правил дорожнього руху, тому 07.01.2019 року, переконавшись, що не створює перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, зупинив свій автомобіль до 5 хвилин для висадки пасажирів, на вільному місці - це виявилося місце для інвалідів і одразу ж намагався поїхати. Але під`їхав патрульний автомобіль, звідки вийшов відповідач. Він інспектору намагався довести і показати, що на даній ділянці дороги відсутні дорожні знаки «стоянка» з додатковою табличкою «інвалід», що, дійсно, є розмітка, але вона засипана снігом, що позбавляє його можливості її побачити. Відповідно до п.8.5-1 чинних ПДР України, дорожня розмітка застосовується відповідно до цих Правил і повинна відповідати вимогам національного стандарту. Дорожня розмітка повинна бути видимою учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. На ділянках доріг, на яких є труднощі для видимості учасниками дорожнього руху дорожньої розмітки (сніг, бруд тощо) або дорожня розмітка не може бути відновленою, установлюються відповідні за змістом дорожні знаки. Відповідно до п.5.1. ДСТУ 2587:2010 Розмітка дорожня, розмітка на автомобільній дорозі має відповідати вимогам цього стандарту і виготовляти її потрібно згідно з технічними умовами, погодженими та затвердженими в установленому порядку. Геометричні розміри елементів розмітки мають відповідати розмірам, наведеним у таблицях 1, 2 та в додатку А. Пунктом 5.3.1 ДСТУ регламентовано, що основне призначення розмітки - забезпечення візуальної орієнтації учасників дорожнього руху у разі вибору траєкторії, напрямку і режимів руху в різних дорожніх умовах. Розмітка повинна бути видима як у світлу, так і в темну пору доби на відстані, що забезпечує безпеку руху. Під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка. Разом з тим, інспектор не взяв до уваги його пояснення, в яких він зазначав, що правопорушення, вчинене ним, не є тяжким і не призвело до будь-яких негативних наслідків і за малозначністю просив звільнити від покарання та обмежитися усним зауваженням. Таким чином, якби відповідач дослідив всі належні і допустимі докази по справі, враховуючи чинне законодавство, а також те, що правопорушення, вчинене ним, не є тяжким і не призвело до будь-яких негативних наслідків, вважає, що інспектор, відповідно до ст.22 КУпАП, міг звільнити його від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Однак, виходячи із обставин справи, жодних інших доказів по справі, крім постанови (наприклад, свідків, показань технічних приладів чи технічних засобів, інших доказів по справі), на момент розгляду адміністративної справи, не було. Відповідно до п.10 Інструкції, у графі «постановив» уповноважена посадова особа органу поліції з урахуванням та зазначенням обставин, що пом`якшують (стаття 34 КУпАП) чи обтяжують (стаття 35 КУпАП) відповідальність за адміністративне правопорушення, зазначає прийняте у справі рішення. Отже, при розгляді справи поліцейський не роз`яснив йому його права та обов`язки, не повідомив про можливість відкладення справи для того, щоб скористатися правовою допомогою, порушивши його права на звернення за правовою допомогою. Також, не виявив обставин, які виключають адміністративну відповідальність, пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також не з`ясував інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Внаслідок чого при винесенні постанови поліцейським не було враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан та інші обставини, які слід враховувати при призначенні адміністративного стягнення, відповідно до ст.33 КУпАП. Відповідно до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Отже, враховуючи вищевикладені пояснення, вважає, що у поліцейських не було жодних обґрунтованих підстав вважати, що ним скоєно правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП та розміщення його транспортного засобу суттєво перешкоджало іншим учасникам дорожнього руху. Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. Просить особливу увагу звернути на норму, встановлену ч.2 ст.77 КАС, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від них причин. Відповідно до п.4 цієї статті, суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.245 КпАП України, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Вказане вище свідчить про те, що поліцейський розглянув справу без його участі та притягнув його до відповідальності за відсутністю доказів вчинення ним правопорушення, за відсутності доказів його вини, упереджено, оскільки не взяв до уваги його пояснення, не дослідив обставини справи в сукупності, а керувався лише домислами, припущеннями та неіснуючими даними. Враховуючи викладене, є всі підстави вважати постанову в справі про адміністративне правопорушення такою, що винесена поліцейським незаконно, з грубим порушенням норм законодавства, відомчих актів МВС України, порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП, необгрунтовано, упереджено, за неіснуюче правопорушення, якого він не скоював, з порушенням його законних прав, що призвело до незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення. За таких обставин звернувся до суду і просить скасувати постанову про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 020 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року. Крім того, справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закрити.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що позовні вимоги не визнає. Вважає, що вони не підлягають задоволенню, бо водієм ОСОБА_3 були порушені Правила дорожнього руху України, що передбачає адміністративну відповідальність за ч.5 ст.122 КУпАП, з наступних підстав. Приблизно о 10 годині 40 хвилин 07.01.2019 року, в м.Нікополь по вул.Богуна, 2, виконуючи службові обов`язки по патрулюванню з метою охорони громадського порядку, публічної безпеки, нагляду за дорожнім рухом, ним був помічений автомобіль DAIMLER CHRYSLER, державний номер НОМЕР_1 , який в`їхав та зупинився на місці стоянки, яке позначено дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 "Особи з інвалідністю", а також позначено горизонтальною дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія), праворуч був бордюр, ліворуч таке ж місце стоянки позначене дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 «Інваліди» та позначено горизонтальною дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія). Тобто водієм був порушений П.8.4.Г1 ПДР. Після надання водієм посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з`ясувалось, що водієм і власником автомобіля є ОСОБА_3 . На пропозицію надати документ про підтвердження того факту, чи є він інвалідом чи перевозить осіб з інвалідністю, йому було надано відповідь, що він не є інвалідом та осіб з інвалідністю не перевозить, і позначки «Водій з інвалідністю» на його транспортному засобі немає, знаки він бачив та лише висаджує дітей, яких відвозив на міське свято та здійснює не стоянку, а зупинку. Водію ОСОБА_3 було роз`яснено, що ним були порушені Правила дорожнього руху України, що, відповідно, підпадають під ч.5 ст.122 КУпАП: зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортним засобам, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На що водій ОСОБА_3 відповів, що з машини виходити не буде, з порушенням згоден, проти складення відповідної постанови не заперечував, від підпису та отримання копії постанови не відмовлявся. Пунктом 4.2 ст.61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Згідно з ч.2 ст.68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Згідно п.1.3. ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Як встановлено п.1.4. ПДР, кожний учасник дорожнього руху (в тому числі інваліди) має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Інспектор на виконнання покладених на нього завдань, зобов`язаний попереджати правопорушення та застосовувати силу закону в інтересах всіх учасників дорожнього руху. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України від "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9 ПДР). Згідно ч.5 ст.122 КУпАП, зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто, зупинка теж підпадає під диспозицію ч.5 ст.122 КУпАП. В примітці до цієї статті (внесеними згідно із законами України від 23.02.2014 року N 767- VII, від 14.07.2015 року N 596-VIII, від 22.06.2017 року N 2109-УШ, від 21.12.2017 року N 2262-УІІІ) зазначено, що суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення. В своєму позові (перший абзац першого аркуша позову) позивач визнає, що керував транспортним засобом Даймлер крайслер, державний номерний знак НОМЕР_1 у м.Нікополь та здійснив зупинку біля торгівельного центру, який знаходиться по вул.Богуна, 2 для висадки пасажирів до 5 хвилин, а саме: дітей, яких відвозив на міське свято. За ч.1 ст.78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи - не підлягають доказуванню. Таким чином, водієм ОСОБА_3 були умисно порушені вимоги ПДР. Як встановлено ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (за ч.2 ст.72 КАС України).

Так, на мобільний телефон «Samsung Galaxy J3» був сфотографований автомобіль, яким керував позивач під час порушення. Під час підготовки відзиву були зроблені фото місця стоянки на той самий пристрій. На фотографії чітко видно, що автомобіль DAIMLER CHRYSLER, державний номер НОМЕР_1 , припаркований на місці стоянки, яке позначено дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 "Особи з інвалідністю" та позначено горизонтальною дорожньою розміткою п.34.1.1 ПДР (вузька суцільна лінія), ліворуч таке ж місце стоянки позначене дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки» з додатковою табличкою до нього 7.17 «Інваліди» та позначено горизонтальною дорожньою розміткою п.34.1.1 ПДР (вузьку суцільна лінія). Підтвердити зазначені ним та частково зазначені позивачем обставини, а також спростувати зазначені позивачем обставини може свідок ОСОБА_4 , який надасть показання щодо обставин порушення позивачем на транспортному засобі DAIMLER CHRYSLER, державний номер НОМЕР_1 , а саме: зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, а також може підтвердити обставини складення оскаржуваної постанови та надасть для дослідження в судовому засіданні електронний пристрій на який було зафіксовано порушення позивачем Правил дорожнього руху. Оскільки, саме ці обставини належить з`ясувати у справі. За ч.1,2 ст.65 КАС України, як свідок в адміністративній справі судом може бути викликана будь-яка особа, якій відомі обставини, що належить з`ясувати у справі. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Міністерством внутрішніх справ України на виконання вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення прийнята Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853. Відповідно до п.4 розділу І Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Згідно п.2 Розділу III зазначеної Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125,126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Ним було повідомлено водію ОСОБА_3 , що справа про адміністративне правопорушення буде розглядатися за місцем його вчинення та роз`яснено йому права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268, 289 КУпАП, про що водій ОСОБА_3 розписався на зворотньому боці Постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року. Під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення ним були вирішені питання у відповідності до ст.278 КУпАП:

1) чи належить до її компетенції розгляд цієї справи;

2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення;

3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці);

4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи;

5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення, у відповідності ст.280 КУпАП, було з`ясовано: чи було вчинено адміністративне правопорушення - так, чи винна дана особа в його вчиненні - так, чи підлягає вона адміністративній відповідальності - так, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність - відсутні, чи заподіяно майнову шкоду - ні, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації , трудового колективу - ні. Також з`ясовано відсутність інших обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Будь - яких зауважень, клопотань, пояснень чи заперечень під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття рішення по справі від ОСОБА_3 не надходило. Розгляд адміністративної справи відбувався в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Позивач був згоден з порушенням, але, нічого не заявляючи під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, пізніше вирішив подати позовну заяву (адміністративний позов) про те, що нібито його права були порушені. Вважає, що подання позовної заяви позивачем - це намагання уникнути відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. Відповідно до ст.283 КУпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО 18 № 938910 була винесена 07.01.2019 року та оголошена, а копія постанови вручена особі, стосовно якої її винесено - ОСОБА_3 , що підтверджується його підписом в п.10 зазначеної постанови. У відповідності до норм ст.33, 222, 258, 280, 284 КУпАП, було прийнято рішення по справі: застосувати до адміністративне стягнення, передбачене ч.5 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1 020 грн. (шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) на користь держави. Адміністративне правопорушення за ч.5 ст.122 КУпАП - це правопорушення з формальним складом. Крім того, зазначає, що твердження позивача в позовній заяві про те, що інспектор поліції не роз`яснив йому права і обов`язки, визначені ст.63 Конституції України і ст.307, 308, 268, 287-289 КУпАП та відмовив у розгляді його клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористатися юридичною допомогою і не надав можливості залучення адвоката, нічим не підтверджено і жодного доказу на підтвердження цього факту не наведено. Він же стверджує, що позивачу було роз`яснено всі його права, гарантовані Конституцією України та КУпАП, в тому числі, й право на можливість користуватись правовою допомогою, що підтверджується підписом позивача на зворотному боці прийнятої постанови. Більш того, законодавством України встановлений судовий контроль за прийняттям суб`єктами владних повноважень процесуальних рішень і правопорушник може заздалегідь залучити адвоката. Хоча в позові позивач сам визнав, що свідомо зупинився на місці стоянки для інвалідів (перший абзац першого аркушу позова). Крім того, позивач самостійно переписує норми статті 251 КУпАП та посилається на п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та зазначає, що «зокрема, постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна відповідати вимогам ст.ст.283, 284 КУпАП і містити докази, на яких грунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення із зазначення мотивів відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів». Звертає увагу, що позивач свідомо чи ні, але спотворює четвертий абзац п.24 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, яка стосується саме постанови суду про накладення адміністративного стягнення за результатами судового розгляду справи. Повний текст четвертого абзацу п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звучить так: «Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.» Тобто, це рекомендація для судді під час складення описово-мотивувальної частини судового рішення про накладення адміністративного стягнення. Законом не передбачено зазначення в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, яку складає поліцейський, мотивів відхилення чи згоди того, на що посилається правопорушник. Навіщо позивач спотворив текст, йому невідомо. По-третє, позивач зазначає, що винесена відповідачем постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року, не містить відомості, щодо здійснення фіксації правопорушення. Разом з цим до матеріалів справи не долучено відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції, які здійснювали оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення. У разі відмови поліцейського надати водію для ознайомлення такий відеозапис, можна вважати, що такого доказу не існує. Тобто, є всі підстави вважати, що відповідачем фактично не зафіксовано порушення ним правил зупинки та стоянки автомобіля, яке б доводило його вину. Він інспектору намагався довести і показати, що на даній ділянці дороги відсутні дорожні знаки «стоянка» з додатковою табличкою «інвалід». Тобто, послідовно простежується намагання позивача ввести в оману суд про відсутність в його діях правопорушення, а його як відповідача виставити таким, який навмисно, безпідставно, протизаконно виніс постанову про накладення адміністративного стягнення. Зазначає, що правопорушення позивача зафіксоване і докази будуть надані до суду. Крім того, наведене позивачем рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року № 1-11/2015, дійсно, стосується розгляду справи про адміністративне правопорушення за місцем його вчинення, тобто в адміністративно-територіальній одиниці такій, як місто Нікополь. А хіба позивач вважає, що він вчинив адміністративне правопорушення в іншій адміністративно-територіальній одиниці? Більш того, Мінюст в листі від 06.03.2018 року №8887/4408-33-18/11.2.2 роз`яснює, що чинними нормами КУпАП не визначається поняття малозначності вчиненого правопорушення та виключного переліку діянь, які можуть вважатися малозначними. Орган (посадова особа), уповноважений розглядати справи про адміністративні правопорушення, звільняє правопорушника від адміністративної відповідальності в кожному випадку окремо, зважаючи на характер вчинюваного діяння та обставини справи. Але він не вважав за потрібне застосувати ст.22 КУпАП. Відповідно до пункту 5 підрозділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або порушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 ПКУ для відповідного року. Тобто, неоподатковуваний мінімум доходів громадян на рівні податкової соціальної пільги застосовується в частині кваліфікації злочинів та правопорушень, а не в частині визначення суми штрафних санкцій за правопорушення або злочин. Таким чином, враховуючи вищевикладене, при кваліфікації злочинів або правопорушень необхідно виходити з установленої соціальної пільги. А при розрахунку розміру штрафу, передбаченого Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним кодексом України, з неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установленого законодавством на сьогоднішній день у розмірі 17 гривень. В постанові повинна зазначатись сума цифрами та літерами, яка має відповідати кількості розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, встановленому санкцією застосованої статті КУпАП. Зазначена в постанові сума 1 020 грн. відповідає розміру 60 НМДГ (17 грн.* 60 = 1 020 грн.), тобто нижній межі санкції ч.5 ст.122 КУпАП. Дійсно, відповідно до частини першої статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. І безсумнівно, адміністративний суд перевірить винесену постанову на відповідність ч.2 ст.2 КАС України, але підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Але в даному випадку такі підстави відсутні. І наостанок, звертає увагу суду не тільки на незаконну, а й на аморальну поведінку позивача. Так, Україною Законом № 1767-УІ від 16.12.2009 року було ратифіковано Конвенцію про права осіб з інвалідністю, яка набула чинності 06.03.2010 року, згідно ч.1 ст.4 цієї Конвенції, Держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Всі законодавчі акти були приведені у відповідність, в тому числі й ПДР, для забезпечення прав інвалідів, але позивач умисно, зневажливо та дискримінаційно поставився до прав інвалідів, зайнявши місце для стоянки осіб з інвалідністю, в зв`язку з чим законно та обгрунтовано був притягнутий до адміністративної відповідальності. Ст.1 КУпАП встановлено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. За таких обставин просить суд залишити постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО 18 № 938910 від 07.01.2019 року, винесену інспектором СРПП № 4 Нікопольського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області майором поліції Ликовим Олексієм Анатолійовичем без змін, а позовну заяву ОСОБА_3 - без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги свого чоловіка підтримала в повному обсязі і суду додатково пояснила, що вона була в машині разом з чоловіком. Підтверджує, що чоловік зупинився біля торгівельного комплексу та висаджував дітей. Оскільки іншого місця, ніж місце для інвалідів, не було, вимушений був зупинитись саме там. Це була вимушена стоянка. Вимусили чоловіка стати на стоянку для інвалідів обставини, а саме: погана погода, багато реквізиту в дітей. Крім того, чоловік не покинув свій автомобіль і, якби під`їхав автомобіль з інвалідом, він би від`їхав і дав можливість йому стати на стоянку. Наголошує, що ні справа, ні зліва вільних місць не було, тому чоловік вимушений був порушити правила дорожнього руху. .

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав і суду пояснив, що поруч на стоянці було повно вільних місць, оскільки транспорту було мало. Позивач міг поставити свій автомобіль в іншому місці і не порушувати ПДР. Однак, він не лишепоставив свій автомобіль на стоянці для інвалідів, а й ще на їх зауваження не відреагував. Сказав, що він нікому не заважає і буде стояти там, де стоїть. Водій висадив дітей і залишився на стоянці для інвалідів чекати. Тобто, позивач не на кілька хвилин зупинився, щоб висадити дітей, як зазначав в позові, він поставив свій мікроавтобус надовго і саме на місці, де йому стояти заборонено. Його нагрудна камера, яка фіксувала порушення позивача, була ввімкнена. Однак, відбувся збій в техніці і відеозапис там не зберігся. Водієві порушнику ним було роз`яснено його права та обов`язки, про що він власноручно підписувався. Коли він оформляв на позивача постанову, ніяких клопотань щодо відкладення розгляду справи чи виклик адвоката не було. Свою вину ОСОБА_5 визнав. Снігом ніякі знаки заметено не було. Знаки, які забороняли ОСОБА_5 стоянку на місці для інвалідів, було дуже добре видно і він свідомо поставив свій мікроавтобус, порушуючи ПДР. Дане правопорушення є грубим, оскільки за нього передбачено мінімальний штраф в 1020 грн., навіть, за проїзд на червоне світло штраф становить 425 грн. Тому застосувати до позивача малозначність і просто його попередити в нього не було повноважень. Більш того, ОСОБА_5 навіть після його зауваження, що він стоїть на місці для інвалідів, не відреагував та не змінив місце стоянки, а продовжував чекати, поки закінчаться культурні заходи, щоб забрати дітей. Хоча, дітям зручніше було дійти до місця проведення культурних заходів, якби ОСОБА_5 висадив їх на іншій стороні, навпроти стоянки, де він був. Бо дітям після висадки довелось долати значну відстань зі своїм реквізитом. При складанні постанови позивач був присутнім, оскільки він відмовився пройти до патрульного автомобіля і їм довелось складати постанову біля мікроавтобуса позивача. Він діяв виключно в рамках своїх повноважень, тому вважає позов безпідставним і просить в його задоволенні відмовити в повному обсязі. .

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги до свого довірителя не визнав також і надав пояснення, посилаючись на відзив, долучений до матеріалів справи. Додатково пояснив, що відповідач не повинен доводити правомірність своїх дій, оскільки позивачем до нього не висунуто вимогу про визнання дій протиправними, а значить, сторони знаходяться в рівних умовах і позивач так само повинен доводити і доказувати свої позовні вимоги.

Представник третьої особи до суду не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, які отримала уповноважена особа ОСОБА_7 (а.с.71). Про причини неявки до суду суд не повідомив, будь-яких клопотань до суду не надав. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутність третьої особи.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він 07.01.2019 року перебував на службі і патрулював місто разом з ОСОБА_2 Проїжджаючи біля супермаркету «Білла», побачили автомобіль позивача по справі ОСОБА_8 , який стояв на стоянці з позначкою «інвалід». Позивача він знає давно як перевізника. Вони підійшли до нього і вказали на порушення ним ПДР. Позивач погодився з правопорушенням і не заперечував проти складання постанови. Вони роз`яснили позивачу всі його права та обов`язки, склали постанову, яку позивач по справі підписав без зауважень. Вів він себе спокійно, не конфліктував. Ніяких клопотань, в тому числі, й про виклик адвоката, не заявляв. При ньому водій ОСОБА_5 особисто прочитав постанову, підписав її та отримав копію. Вони вели відеозапис, але він чомусь через збій в техніці не зберігся. Дорожня розмітка та знаки на стоянці були видні. Місця для паркування було повно і позивач міг припаркуватись, не порушуючи ПДР, будь-де. Але він стояв саме на парковці для інвалідів. Вважає, що постанова винесена в рамках чинного законодавства. Порушення, яке скоїв позивач по справі, є грубим. У водія була можливість стати чи справа, чи зліва від стоянки для інвалідів, але він свідомо порушив ПДР.

Вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, наданими сторонами по справі, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача.

Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними доказами можуть бути також пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", українські суди при вирішенні справ

застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі N 2816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «Руїз Торіха проти Іспанії», згідно з установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь в процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто

протягом розумного строку.

Як встановлено в судовому засіданні, 07.01.2019 року відносно позивача ОСОБА_3 інспектором сектору реагування патрульної поліції № 4 Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майором поліції Ликовим О.А. складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДПО 18 № 938910, в якій вказано, що водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом DAIMLER CHRYSLER, номерний знак НОМЕР_1 , 07.01.2019 року, о 10 год. 40 хв., в м.Нікополі по вул.Богуна здійснив зупинку транспортного засобу на місці, яке позначено дор.знаком 5.3.8. «місце для стоянки з додатковою табличкою до нього 7.17 «особи з інвалідністю» та позначеною дорожньою розміткою 1.1., яка позначає межі місць стоянки т/з, чим порушив п.8.4 «г» ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.122 КУпАП (а.с.8). 07.01.2019 року інспектором Ликовим О.А. було винесено постанову про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 1 020 гривень (а.с.8).

Згідно з ч.5 ст.122 КУпАП, зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п.10 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року за № 1408/27853, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 „Про практику застосування «судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався порушник чи встановлених останнім доводів.

Судом не встановлено будь-яких порушень з боку інспектора сектору реагування патрульної поліції № 4 Нікопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції Ликова Олексія Анатолійовича під час фіксування правопорушення позивачем ОСОБА_3 07.01.2019 року та складення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожного руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Факт порушення ПДР України в судовому засіданні був підтверджений не лише показаннями відповідача, а й фото таблицями (а.с.25-26), наданими відповідачем, та показаннями свідка ОСОБА_4 .

Крім того, в судовому засіданні судом було оглянуто та пред`явлено для огляду представнику позивача електронний доказ відеофіксації на особистому телефоні свідка ОСОБА_4 «SAMSUNG» SMJ33OF (фото роздруківка з якого долучена відповідачем до матеріалів справи), де зазначено: «історія від 7 січня 2019 року 10.49).

Натомість, доводи позивача, викладені ним в позовній заяві, нічим не підтверджені та спростовані матеріалами справи і фактичними обставинами, дослідженими судом. Більш того, сам позивач надає плутані відомості стосовно факту правопорушення в позовній заяві, то посилаючись на ту обставину, що він був змушений зупинитись на місці зупинки для інвалідів для висадки дітей до 5 хвилин, бо іншого місця не було; то посилався на те, що дорожні знаки були засипані снігом і він не мав змоги побачити, що зупинився на стоянці для інвалідів. Представник позивача в судовому засіданні фактично підтвердила, що її чоловік зупинився на місці для інвалідів не вимушено до 5 хвилин, а, висадивши дітей, чекав на їх повернення. Оскільки зазначила, що, якби на стоянку під`їхав інвалід, її чоловік звільнив би для нього місце і переставив би автомобіль на інше місце.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.6-15, 72-77, 79-80, 241-246, 295, п.10,15.5 Перехідних положень КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного адміністративного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал