Справа № 480/634/19
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 р.Справа № 480/634/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, повний текст складено 07.06.19 року по справі № 480/634/19

за позовом ОСОБА_1

до Північно-східного офісу Держаудитслужби

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Північно - східного офісу Держаудитслужби, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: стягнути з відповідача на користь позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з січня 2016 року по березень 2019 року (включно) у розмірі 89705,93 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 15510,30 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Північно-східного офісу Держаудитслужби про стягнення заборгованості - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року по справі №480/634/19 та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог посилається на те, що зазначене судове рішення постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, порушення його права на захист у національному суді, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що цим рішенням суд обмежив мої законні гарантії та пільги, право на отримання грошових сум від відповідача, яким суттєво знижено розмір гарантованого державою середнього заробітку (шляхом невірного нарахування та протиправного включення належних мені сум до загального оподаткованого доходу) в період проходження військової служби за призовом під час мобілізації, і які повинні виплачуватись незалежно від джерела виплати таких коштів у встановлений законодавством строк. Вказує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вважає необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що з оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції зробив невідповідні, помилкові висновки щодо обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, на які він посилався в уточненій позовній заяві. Посилається, що суд першої інстанції в своєму рішенні приділяє всю увагу лише законності оподаткування, упускаючи те, що відповідач не виконав ст. 119 КЗпП України. Вказує, що не дослідивши наведених в позовній заяві розрахунків щодо сум, які підлягають стягненню на його користь та не навівши жодного мотиву та не пославшись на норми законодавства, суд необґрунтовано відмовив йому в стягненні на його користь ненарахованих і невиплачених сум середнього заробітку з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з січня 2016 по березень 2019 р. (включно) у розмірі 89705,93 грн. та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 15510,30 грн. Вказує, що доводи суду першої інстанції про те, що здійснені позивачем виплати середнього заробітку вважаються заробітною платою та доходом мобілізованих робітників, а тому є об`єктом нарахування податку з доходів фізичних осіб, військового збору є помилковими. Посилається, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правові висновки ВСУ від 01.03.2016 року по справі № 816/1993/15, посилаючись на зміни внесені до ст. 119 КЗпП України, не врахувавши при цьому відсутність жодних змін до ст. 129 КЗпП України та спеціальних норм податкового законодавства. Зазначає, що з незрозумілих йому підстав в протоколі судового засідання від 20.03.2019 р. (а.с.87) в якому його представника значиться ОСОБА_2 , яка за довіреністю (а.с. 58) є представником відповідача і яку він не уповноважував на представництво його інтересів в суд, але яка як вбачається зі змісту протоколу судового засідання діяла всупереч його інтересів. Вважає, що наявними є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки зробивши невідповідний, помилковий висновок (який спростовується наявними в справі письмовими доказами), судом невірно застосовано ст.ст. 9, 119, 129 КЗпП України, ст. 165 Податкового кодексу, що привело до неправильного вирішення справи, порушення передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій, права на справедливий суд, що є втручанням національного суду в його право на мирне володіння майном - в розумінні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Північно-східний офіс Держаудитслужби подав відзив на апеляційну скаргу на рішення Сумського окружного адміністративного суду по справі №480/634/19 від 29.05.2019 р., в якому посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у повному обсязі відповідає чинному законодавству, прийнято з дотриманням та у повній відповідності нормам матеріального та процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 р. по справі №480/634/19 без змін.

Сторони по справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи.

Позивач, будучи належним чином повідомленим, не з`явився в судове засідання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти її задоволення, прохали її відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 1995 р. працює в органах Державної контрольно-ревізійної служби, стаж державної служби становить понад 25 років.

22.04.2015 р. ОСОБА_1 мобілізовано до лав Збройних Сил України, де проходить військову службу з 22.04.2015 р. по теперішній час.

Наказом №51-о від 09.11.2016 р. ОСОБА_1 переведено до Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю у галузі промисловості, енергетики, транспорту, фінансових послуг, ЖКГ, інфраструктури та зв`язку Управління ПІВНІЧНО-СХІДНИЙ ОФІС ДЕРЖАУДИТСЛУЖБИ в Сумській області, звільнивши його з посади заступника начальника Конотопської об`єднаної Державної фінансової інспекції в Сумській області, вважаючи таким, що проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом по 11.04.2017 р. Присвоєно 6 ранг державного службовця.

Позивач, вважаючи, що з відповідача на його користь підлягає стягнення сума невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з січня 2016 року по березень 2019 року (включно) у розмірі 89705,93 грн., а також сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 15510,30 грн., звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Північно-східного офісу Держаудитслужби про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було правомірно утримано із заробітної плати позивача суми податку з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відрахування Північно-східного офісу Держаудитслужби із заробітної плати ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб, єдиного соціального внеску і військового збору в період з 01.01.2016 року по березень 2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в період роботи в Державній фінансовій інспекції в Сумській області на посаді заступника начальника 22.04.2015 року позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України, де останній проходить військову службу з 22.04.2015 р. по теперішній час, але вже за контрактом. При цьому, залишається в трудових відносинах з відповідачем.

Згідно з наказом №51-о від 09.11.2016 р. ОСОБА_1 переведено до Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області на посаду головного державного фінансового інспектора відділу контролю у галузі промисловості, енергетики, транспорту, фінансових послуг, ЖКГ, інфраструктури та зв`язку Управління ПІВНІЧНО-СХІДНИЙ ОФІС ДЕРЖАУДИТСЛУЖБИ в Сумській області, звільнивши його з посади заступника начальника Конотопської об`єднаної Державної фінансової інспекції в Сумській області, вважаючи таким, що проходить військову службу у Збройних Силах України за контрактом по 11.04.2017 р. Присвоєно 6 ранг державного службовця.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Середній заробіток - це визначений нормами за встановленими правилами розмір заробітної плати працівника, обчислений за певний період часу.

Відповідно до п.п.14.1.48 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Приписами п. п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту);

Відповідно до п.167.1 ст.167 ПК України ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 ст. 167 Кодексу) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України визначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Отже, колегія суддів зауважує, що дохід, який був отриманий у 2016 році працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у вигляді середнього заробітку включається до оподатковуваного доходу таких працівників, тобто оподатковується податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах.

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до п.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються згідно із Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24.12.2015 р. за № 909-VIII, зокрема, скасовано утримання єдиного внеску із заробітної плати застрахованих осіб.

Тобто, у 2016 р. на суми середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, нараховується єдиний внесок у розмірі 22 відсотки. Водночас утримання єдиного внеску із заробітної плати зазначених працівників не здійснюється.

Як вбачається з наявних в матеріалах даної справи відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 2016, 2017, 2018 та січень - березень 2019 років відповідачем не здійснювалось утримання єдиного внеску із заробітної плати позивача (а.с. 151 - 186).

Колегія суддів зауважує, що зворотнього позивачем за період роботи з 01.01.2016 року по березень 2019 року не було надано до матеріалів справи.

Отже, позивачу по справі за період з січня 2016 року по березень 2019 року нараховувалася середня заробітна плата з якої згідно вимог чинного законодавства було утримано лише податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, а тому відповідачем по справі було правомірно та обґрунтовано утримано із заробітної плати позивача вказаний податок та збір.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні приділяє всю увагу лише законності оподаткування, упускаючи те, що відповідач не виконав ст. 119 КЗпП України, посилання на те, що відповідач не виконав вимог ст. 165 ПК України, а також на відсутність правового аналізу правомірності утримання військового збору з позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911 -VII, який набрав чинності з 01.01.2016 року було внесено зміни до ч.3 і ч.4 ст. 119 КЗпП України з яких було виключено норму про виплату компенсацій із бюджету за рахунок коштів Держбюджету в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, починаючи з 01.01.2016 року роботодавці фактично не мають права на отримання компенсації із бюджету в межах середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу в особливий період.

Оскільки компенсаційні виплати з бюджету, починаючи з 01.01.2016 р. роботодавцям не здійснюються, а тому не звільняється від оподаткування нарахований середній заробіток таким працівникам.

Колегія суддів зазначає, що той факт, що позивач отримує середній заробіток з державної установи жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки виплата середнього заробітку здійснюється будь - яким підприємством, установою, організацією відповідно до ст.119 КЗпП України і те, що позивач отримує цю виплату в державній установі є приватним випадком та не може впливати на оподаткування. Отже, в даному випадку це не є бюджетною компенсаційною виплатою.

Починаючи з 01.01.2016 р. не діють норми щодо не оподаткування середнього заробітку мобілізованих осіб, оскільки такі виплати не компенсується з бюджету: податок на доходи фізичних осіб (пп. 165.1.1 ПК України); військовий збір (пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX ПК України).

Отже, відповідачем по справі відповідно до норм законодавства здійснювалося утримання із заробітної плати позивача податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Щодо посилання в апеляційній скарзі проте що судом першої інстанції не було досліджено наведених в позовній заяві розрахунків сум середньоденної заробітної плати, які підлягали стягненню, колегія суддів вважає ці посилання необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, за спірний період за позивачем зберігалося місце роботи, нараховувалася та виплачувалася середня заробітна плата, яка розраховувалася відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Заборгованість по виплаті заробітної плати у відповідача перед позивачем фактично відсутня.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції належним чином не пояснив в чому була саме помилка щодо розрахунку та виплатах здійснених відповідачем. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач збільшував виплати позивачу, що підтверджується відповідною довідкою про доходи позивача, а саме посадовий оклад позивач збільшувався, оскільки з переведення на іншу посаду йому було встановлено посадовий оклад у більшому розмірі.

Крім того, наведений позивачем розрахунок не враховує сум податку з доходу фізичних осіб та військового збору.

Колегія суддів зауважує, що 09.11.2016 р. у зв`язку з переведенням позивача на посаду до Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області, йому було встановлено посадовий оклад відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. за № 292 «Про деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» на рівні 3274 гривень.

Разом з тим, таке підвищення посадового окладу не підлягає коригуванню, оскільки відповідно до абз. 3 п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 у разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові, у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо, таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Отже, фактично в розумінні Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 відбулося переведення позивача на іншу вищеоплачувану роботу (посаду), оскільки у зв`язку з переведенням йому було встановлено посадовий оклад у більшому розмірі 3274 грн., а до переведення посадовий оклад позивача становив 2025 грн.

Тобто, абз. 3 п.10 вищевказаного Порядку уточнює положення абз. 1 п.10 цього ж Порядку, що коригування середньої зарплати проводиться тільки у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів працівників відповідно до актів законодавства, а також до умов колективних договорів (угод), а якщо зміна тарифної ставки працівника відбулась не за цих умов, а у зв`язку з присвоєнням йому вищого розряду, переведенням на іншу вище оплачувану роботу (посаду) тощо, а тому таке коригування середньої заробітної плати у цьому випадку не провадиться.

Неправильний розрахунок позивачем середньоденної заробітної плати з 01.05.2016 р., подальше його безпідставне коригування призвело до того, що подальший розрахунок за період з 2017 р. - березень 2019 р. є таким, що не відповідає дійсності.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин правові висновки, які були викладені в постанові Верховного суду України по справі №816/1993/15, посилаючись на зміни внесені до ст.119 КЗпП України, не врахувавши при цьому відсутність жодних змін до ст. 129 КЗпП України та спеціальних норм податкового законодавства (за якими передбачено звільнення категорій осіб до яких він належить від нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб, військового збору), колегія суддів зазначає наступне.

Так, в даному рішенні Верховним судом України надається правова оцінка обставинам, що мали місце в період, в який на законодавчому рівні передбачалася компенсація таких виплат роботодавців та звільнення від утримання податку з доходів та ЄСВ у разі отримання компенсаційних виплат. Тобто, на час виникнення спірних правовідносин законодавство України передбачало звільнення від нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску у разі отримання платниками податку (працівниками) компенсаційних виплат з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу про що зазначено в даній постанові Верховного Суду України. Отже, колегія суддів Верховного Суду України надала правову оцінку спірним правовідносинам, що мали місце до 01.01.2016, фактично до внесення змін до положень ст. 119 КЗпП України.

Щодо посилання на неврахування того, що не було жодних змін до ст.129 КЗпП України та спеціальних норм податкового законодавства, колегія суддів вказує, що законодавцем були внесені зміни до ст. 119 КЗпП України, з якої виключили норму про виплату компенсацій із бюджету за рахунок коштів Держбюджету в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, починаючи з 01.01.2016 року роботодавці фактично не мають права на отримання компенсації із бюджету в межах середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу в особливий період, тобто мова йде не про відсутність порядку компенсації із бюджету за рахунок коштів Держбюджету чи відсутність у Державному бюджеті України коштів на вказані цілі, а саме відсутність в законодавстві норми що передбачає компенсації із бюджету в межах середнього заробітку починаючи з 01.01.2016 року. Тобто, починаючи з 01.01.2016 р. не діють норми законодавства щодо неоподаткування середнього заробітку осіб призваних за мобілізацією до лав Збройних Сил України, оскільки такі виплати не компенсуються з бюджету. Відповідачем відповідно до норм чинного законодавства здійснювалося утримання із заробітної плати позивача податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Щодо посилання апелянта на те, що йому незрозуміло з яких підстав в протоколі судового засідання від 20.03.2019 р. (а.с.87) в якому його представника значиться ОСОБА_2 , яка за довіреністю (а.с. 58) є представником відповідача і яку він не уповноважував на представництво його інтересів в суд, але яка як вбачається зі змісту протоколу судового засідання діяла всупереч його інтересів, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довіреності від 08.01.2019 р. Північно - східним офісом Держаудитслужби, в особі начальника офісу Косінова С . А . було уповноважено заступника начальника відділу адміністративно - господарського забезпечення, документообігу та контролю виконавської дисципліни Управління Північно - східного офісу Держаудитслужби Федорченко В.В., зокрема, бути представником в судах загальної юрисдикції, господарських, третейських, адміністративних та апеляційних судах, судах касаційної інстанції з усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу і третій особі (а.с. 58).

Колегія суддів зауважує, що в протоколі судового засідання Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2019 р. по справі №480/634/19 (а.с. 87) міститься виправлення секретаря судового засідання Волкової Ю.В. проте, що ОСОБА_2 є саме представником відповідача, а не позивача. Крім того, в зазначеному протоколі міститься позначка секретаря судового засідання ОСОБА_4 . проте, що виправленому слід вірити.

Вищевказана помилка жодним чином не впливає на вирішення справи по суті.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.1 ст.231 КАС України учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом і протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо їх неповноти або неправильності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з січня 2016 року по березень 2019 року (включно) у розмірі 89705,93 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 15510,30 грн. є необґрунтованими та безпідставними, а тому судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч.1 ст. 9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, а позивач по даній справі не є службовою особою, яка у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займає відповідальне та особливо відповідальне становище, а тому ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року по справі №480/634/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 09.09.2019 року