Справа № 360/1870/19
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2019 року справа №360/1870/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання Токарева А.Г.

за участю: позивача не з`явився,

представника відповідача - Губарєвої Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року (головуючий І інстанції Кисельова Є.О., повний текст складений у м. Сєвєродонецьку Луганської області) у справі № 360/1870/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

02.05.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області (далі ГУ ДФС у Донецькій області), в якому з урахуванням уточненого позову, просив: визнати протиправним та скасувати наказ № 15-о від 06.04.2015 року, поновити на посаді з 05.04.2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 41-42).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 року позовну заяву залишено без розгляду (а.с. 116-119).

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 125-127).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Позивач просив розглянути справу у його відсутність (а.с. 127)

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 122 КАС України визначено строки звернення до адміністративного суду.

Частиною п`ятою цієї статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, даними нормами чітко визначений строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Крім того, в ч.1 ст.122 КАС України зазначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин 1,3 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Таким чином, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Початок строку - це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Крім того, у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі « Gradescolo S.R.L. проти Молдови» суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй ухвалі від 15 лютого 2018 року по справі № 800/499/17 зазначив, що строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Приписами «Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів», визначено, що Правила судової процедури мають слугувати ухваленню правосудного рішення у справі та забезпечувати рівні гарантії учасникам процесу щодо судового захисту їхніх прав.

Частиною 2 ст. 44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 13 вересня 2006 року у справі № 6-26370кс04 Верховний суд України зазначив, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Таким чином, поважними причинами можна визначити лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними обставинами, перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Аналогічна позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду у справі № 9901/100/19 від 15 березня 2019 року та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 816/1630/17.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , на підставі наказу ГУ ДФС у Луганській області від 21 травня 2013 року № 7-о позивача переведено з 21 травня 2013 року на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Луганській області (а.с. 12).

Наказом ГУ ДФС у Луганській області № 15-о від 6 квітня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі заяви, поданої позивачем 6 квітня 2015 року відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вказаний факт підтверджується записом № 28, внесеним до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , та не заперечувався позивачем в підготовчому засіданні в суді першої інстанції.

ГУ ДФС у Луганській області повідомлено про неможливість надання матеріалів особової справи позивача з усіма наявними в ній документами, у зв`язку з захопленням державної споруди територіальних підрозділів Міністерства доходів і зборів України в Луганській області (за адресою: АДРЕСА_1 ) у червні 2014 року незаконними воєнізованими формуваннями самопроголошеної «Луганської народної республіки» разом з наявною в ній службовою документацією (архівами), про що порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 30 грудня 2014 року за № 0004375. Враховуючи те, що територія м. Луганська перебуває під контролем незаконних воєнізованих формувань, будь-яким чином отримати кадрові документи ОСОБА_1 не вбачається за можливе (а.с. 77).

При цьому, в ході підготовчого засідання в суді першої інстанції позивачем не заперечувався факт ознайомлення з наказом ГУ ДФС у Луганській області від 6 квітня 2015 року № 15-о про його звільнення з займаної посади на підставі заяви відповідно до п. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а саме - 6 квітня 2015 року.

Щодо посилань позивача на те, що він був позбавлений права вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, з підстав несення військової служби, знаходження на санаторно- курортному лікуванні та догляду за малолітньою дитиною, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 5 січня 2005 року, позивача 8 квітня 2014 року призвано до військової частини № НОМЕР_3 за мобілізацією на підставі указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, у зв`язку з чим на підставі ст.119 КЗпП України позивач був увільнений від роботи в ГУ ДФС у Луганській області.

Позивачем в обґрунтування неможливості звернення до суду з даною позовною заявою у строк, встановлений КАС України, надано довідку, видану Донецько-Луганським регіональним управлінням Державної прикордонної служби України від 22 квітня 2019 року № 30/174, згідно якої у Луганському прикордонному загоні в період часу: з 8 квітня 2014 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_1 надавалась щорічна основна відпустка за 2014 рік терміном 20 діб: з 20 вересня по 9 жовтня 2014 року, за 2015-2016 роки відпустки не надавались. У Східному регіональному управлінні в період часу: з 31 травня 2016 року по 13 червня 2018 року надавалась щорічна основна відпустка за 2015 рік строком 30 діб з 19 червня по 20 липня 2017 року, за 2016-2018 роки відпустки не надавались (а.с. 32).

На підтвердження неможливості звернення до суду в період знаходження позивача у щорічній відпустці з 19 червня 2017 року по 20 липня 2017 року, позивачем зазначено, що він до 1 липня 2017 року знаходився на санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою епікризу клінічного санаторію «Аркадія» ОСОБА_1 , згідно якого позивач знаходився на лікуванні у період: з 20 червня по 1 липня 2017 року (а.с. 31).

Крім того, в підготовчому засіданні в суді першої інстанції згідно пояснень позивача встановлено, що останній прибув до м. Старобільська Луганської області 2 липня 2017 року, відповідно до довідки від 21 травня 2019 року № 50 у період часу: з 3 липня по 31 липня 2017 року був закритий дитячий садочок, який відвідує його дитина, а дружина позивача ОСОБА_2 відповідно до відпускного квитка від 16 червня 2017 року № 30/918 була зобов`язана прибути 5 липня 2017 року до в/ч № НОМЕР_3 , тому до 20 липня 2017 року доглядав за своєю дитиною ОСОБА_3 , 2014 року народження, у зв`язку з чим був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду з даною позовною заявою.

Зазначені позивачем причини неможливості звернення до суду з даною позовною заявою у строк, встановлений вимогами КАС України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин та станом на час звернення до суду з даним позовом), судом визнаються неповажними, оскільки, аналізуючи вказані обставини, можливо зробити висновок, що знаходження на санаторно-курортному лікуванні та догляд за малолітньою дитиною не обмежують право позивача на пересування та допускають наявність вільного часу для звернення за правовою допомогою і до суду як самостійно, так і за допомогою засобів пошти, у зв`язку з чим такі обставини не можна вважати поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки вони не є непереборними обставинами, які перешкоджають своєчасно позивачу звернутись до суду. Такі обставини не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду.

Крім того, позивачем не надано доказів в підтвердження неможливості звернення до суду з позовною заявою в період з 2 липня 2017 року по 5 липня 2017 року.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

За приписами ч. 5 ст. 10 Закону, військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

З аналізу наведеного слідує, що позивач не був обмежений скористатися своїм правом на своєчасне звернення з позовом до суду, оскільки вказаним вище Законом передбачені вільні вихідні дні та позивач мав змогу звернутися за правовою допомогою та до суду засобами поштового зв`язку.

Враховуючи викладене, посилання позивача на неможливість пересування, виїзду за межі гарнізону, перебування у добових нарядах, здійснення оперативно - розшукової діяльності, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, судом визнаються незмістовними, оскільки такі причини не носять характеру непереборних обставин та не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись позивачу до суду.

Посилання позивача, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, що на непідконтрольній території в нього народився син і він переймався питанням перевезення його та жінки на підконтрольну територію українській владі, судом визнаються неповажними, оскільки згідно пояснень, наданих позивачем у підготовчому засіданні в суді першої інстанції, в березні 2015 року ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю переїхав до м. Старобільська Луганської області і почав оформлювати документи для отримання статусу внутрішньо переміщені особи. Проте, зазначена причина судом не визнається поважною, оскільки наведені позивачем обставини склалися ще до звільнення позивача наказом ГУ ДФС у Луганській області від 6 квітня 2015 року № 15-о, а тому не приймаються до уваги.

Крім того, ОСОБА_1 17 грудня 2018 року звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ГУ ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 6 квітня 2015 року № 15-о, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який ухвалою суду від 21 грудня 2018 року повернуто позивачу, у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду з позовною заявою (а.с. 90-93).

Таким чином, судом достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач дізнався про спірний наказ ГУ ДФС у Луганській області від 6 квітня 2015 року № 15-о саме 6 квітня 2015 року, у місячний строк, встановлений як ст. 99 КАС України в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, так і ч. 5 ст. 122 КАС України в редакції станом на дату звернення з позовом до суду, не скористався правом звернення до суду щодо захисту порушених прав, а вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки не носять ознак об`єктивності та непереборності. Інших доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, що перешкоджали позивачу звернутись з позовом до суду позивачем не надано, а судом не встановлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За приписами ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За встановлених обставин та норм процесуального закону в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвала прийнята з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 195, 241, 250, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 360/1870/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 9 вересня 2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова