Справа № 640/9671/19
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 вересня 2019 року № 640/9671/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проДержавної фіскальної служби України зобов`язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач) про:

- зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із інвалідністю, що настала у період проходження служби в податковій міліції, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію», в редакції Закону від 13.02.2015р. №208-VІІІ, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Ухвалою суду від 13 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не призначення та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю, що настала у період проходження служби в податковій міліції, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію», в редакції Закону від 13.02.2015р. №208-VІІІ, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

11 липня 2019 року представником відповідача подано відзив на позов, згідно яких проти задоволення позову заперечує повністю з тих підстав, що оскільки II група інвалідності встановлена позивачу 02.06.2016р., тобто після втрати чинності Закону України «Про міліцію», проводити розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після 07 листопада 2015 року законні підстави відсутні; розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України або прийняття нового нормативно-правового акту.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

27 квітня 2016 року на підставі наказу Державної фіскальної служби України від 27.04.2016р. №1600-о ОСОБА_1 , звільнено з посади завідувача сектору зовнішніх відносин Головного оперативного управління Державної фіскальної служби України та податкової міліції ДФС у запас за пунктом 64 підпунктом «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.04.1991р. № 114.

02 червня 2016 року за результатами огляду Спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії №2 (МСЕК № 2) позивачу встановлено II групу інвалідності та видано довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної непрацездатності серії АВ№ 0451617, де ступінь втрати - 60 %, причина інвалідності - захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС та датою чергового переогляду 26.05.2017р.

10 травня 2017 року за результатами повторного огляду Спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії №2 (МСЕК № 2) позивачу з 10.05.2017р. підтверджено II групу інвалідності та видано довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної непрацездатності серії АВ № 0655733, де ступінь втрати - 60 %, причина інвалідності - захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС.

29 січня 2019 року позивач звернувся із відповідною заявою до Державної фіскальної служби України щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності (вх. ДФС № 313/ДНЗ від 04.02.2019).

ДФС України листом від 19.02.2019р. №1200/Х/99-99-04-04-02-14 відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги з наступних підстав: оскільки II група інвалідності встановлена 02.06.2016р., тобто після втрати чинності Закону України «Про міліцію», проводити розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після 07 листопада 2015 року законні підстави відсутні; розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України або прийняття нового нормативно-правового акту.

Вважаючи протиправними дії відповідача та у зв`язку із цим про зобов`язання вчинити дії, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно з частиною 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

У подальшому, Закон України «Про міліцію» втратив чинність 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року.

При цьому, у пункті 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що за позивачем, якому під час перебування на службі в органі податкової міліції, встановлено інвалідність, у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з проходженням служби, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України «Про міліцію».

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18 від 28 серпня 2018 року у справі №804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі 822/163/18.

На виконання вимог статті 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника (далі - Порядок № 850).

Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги, є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

У відповідності до пункту 3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктами 7-9 Порядку №850 закріплено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Суд враховує, що згідно п. 2 Преамбули до Порядку №850 особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 року № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707.

У той же час, II групу інвалідності позивачу встановлено 02.06.2016р., тобто право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло у 2016 році, відтак у даному випадку підлягають до застосування положення Порядку №850.

Таким чином, за колишніми працівниками міліції, в тому числі і податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом України «Про міліцію» та Порядку № 850.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 405/704/17.

Відповідно, відповідач, отримавши заяву позивача про виплату йому одноразової грошової допомоги, був зобов`язаний, керуючись Порядком №850, скласти висновок про виплату йому цієї допомоги та прийняти відповідного рішення. Не вчинивши зазначені дії, відповідач порушив права позивача та вимоги чинного законодавства.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу стала неузгодженість законодавства, а саме: відсутність після 07.11.2015 порядку проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції.

Однак, суд звертає увагу на підвищені гарантії соціальної захищеності осіб, що перебувають на службі в органах внутрішніх справ, з боку держави, що повинні бути реалізованими у комплексі заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або відставку (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист»).

У рішенні по справі «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов`язання за статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Посилання відповідача на те, що Закон України «Про міліцію» втратив чинність внаслідок прийняття Закону України «Про Національну поліцію» також є безпідставними, оскільки Законом України «Про Національну поліцію» право на отримання одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції не передбачено, а за правилами пункту 15 Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» зберігається право та порядок її виплати, які діяли до набрання чинності цим законом.

Оскільки, позивачу листом було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що станом на дату звернення позивача до Закону України «Про Національну поліцію» не внесені зміни щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги колишнім поліцейським, то слід констатувати, що заява позивача про виплату йому одноразової грошової допомоги не розглядалась по суті порушеного в ній питання відповідно до Порядку № 4, а відтак і не приймалось будь-яких рішень з цього питання.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача, яка призвела до порушення прав позивача.

За таких обставин, належним способом відновлення порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення по заяві позивача щодо нарахування одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, як інваліда ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в податковій міліції та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, як інваліда ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в податковій міліції та прийняти рішення за наслідком такого розгляду з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2019р. у справі №712/1645/17.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому наявні підстави для задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (м. Київ, 04655, Львівська площа, 8, ) щодо не прийняття рішення по заяві ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) щодо нарахування одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, як інваліда ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в податковій міліції.

Зобов`язати Державну фіскальну службу України (м. Київ, 04655, Львівська площа, 8, ) розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, як інваліда ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в податковій міліції та прийняти рішення за наслідком такого розгляду з урахуванням висновків, викладених у даному судовому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін