Справа № 226/1702/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року справа №226/1702/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Ястребової Л.В., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 липня 2019 року (повне судове рішення складено 29 липня 2019 року у м. Мирнограді) у справі № 226/1702/19 (суддя в І інстанції Клепка Л.І.) за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

УСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління патрульної поліції в м. Києві (далі - Управління ПП) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Позов обґрунтовує тим, що 25.05.2019 він, керуючи автомобілем ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номерний знак НОМЕР_1 , на проспекті Степана Бандери в м. Києві здійснив поворот праворуч всупереч дорожньому знаку, що забороняє на даній ділянці автошляху здійснювати будь-які повороти. В подальшому, відносно нього було винесено постанову за порушення п.8.4б Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення України (далі - КУпАП). Стверджує, що він, будучі обізнаним про заборону повертати праворуч на вказаному автошляху, був змушений це зробити з метою уникнення зіткнення автомобілів, проте самого зіткнення уникнути не вдалось, і позивач в цій ДТП вважає себе потерпілим, а не винуватим. Посилаючись на численні порушення поліцейським - представником відповідача Дідковською Д.Ю. законодавчо закріпленої процедури накладення адміністративного стягнення в сфері дорожнього руху, а також на відсутність належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, просив суд скасувати постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК № 724882 від 25.05.2019.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 29 липня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідачем ані під час винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, ані під час розгляду справи не було надано жодного доказу вини, а доказами, які були прийняті судом, є пояснення ОСОБА_3 , які не є належними та допустимими в розумінні процесуального законодавства. Судом взагалі не враховані такі фактичні обставини, як те, що повертаючи праворуч, позивач хотів уникнути зіткнення, а дорожньо-транспортна пригода відбулась взагалі не з його вини.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 25.05.2019 інспектором Управління ПП, лейтенантом поліції Дідковською Д.Ю. винесено постанову серії НК № 724882, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. У вказаній постанові зазначено, що 25.05.2019 о 14 годині 55 хвилин на проспекті Степана Бандери в м. Києві водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ-DAEWOO LANOS, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив поворот праворуч всупереч дорожньому знаку, який забороняє на даній ділянці автошляху здійснювати будь-які повороти, чим порушив вимоги п.8.4б ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, на підставі чого до нього було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.

Отже, спірним у справі є факт вчинення позивачем порушення п.8.4б ПДР України та, як наслідок, правомірність постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серійний номер НОМЕР_2 від 25.05.2019 за ознаками ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 КУпАП, за приписами якої стягнення накладається у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Положеннями п.8 ч.1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини друга статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 (далі - Інструкція).

Так, згідно з п.4 розділу 1 вказаної Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Крім цього, пункт 1 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Як слідує, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Посилання позивача на те, що постанова винесена на місці зупинки транспортного засобу, є незмістовними, оскільки рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015 встановлено, що положення частини першої статті 276 КУпАП, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Відсутність обов`язку відповідача складення протоколу в аналогічних ситуаціях підтверджена численними рішеннями Верховного Суду, наприклад, постановою від 04.04.2018 в справі № 523/6540/16 (номер в Єдиному реєстрі судових рішень - 73249859).

Щодо тверджень позивача про порушення його прав, унормованих статтею 268 КУпАП, відсутність змоги повною мірою реалізувати їх та одержати результат виконання вимог ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, то місцевий суд не вбачав підтвердження викладеному, оскільки у справі відсутні докази наявності заявлених, але не розглянутих поліцейським клопотань ОСОБА_1 , докази відмови у фактичній реалізації ним будь-якого з гарантованих прав.

З такими висновками також погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, у відповідності до приписів ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, давати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Отже, ст. 268 КУпАП передбачає, що особа може скористатись правом залучення адвоката або іншого фахівця в галузі права для надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Разом із тим, як вже було зазначено вище, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 №5-рп/2015 вказав, що скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Положеннями КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у цьому випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Санкція ст. 122 КУпАП не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, а відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

Також слід звернути увагу на те, що законом не визнана обов`язковою участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, не зазначив у позові та поданих заявах, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.

Отже, з боку відповідача не вбачається порушень прав апелянта під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Надаючи оцінку оскаржуваній постанові відповідача, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.5 ПДР України встановлено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до п. 8.4б ПДР України, знаки пріоритету встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги.

Позивачеві поліцейським інкриміноване невиконання вимог дорожнього знаку 5.16 розділу 33 ПДР України («Напрямки руху по смугам»), який є наказовим, що є порушенням п.8.4б) ПДР України (щодо встановленої пріоритетності дорожніх знаків).

Фактично на місці вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 під час керування автомобілем здійснив рух праворуч зі смуги, з якої дозволено рух виключно прямо, що і є порушенням ПДР України і розглядається окремо від обставин подальшої ДТП, яка трапилася безпосередньо після маневру.

Відповідальність за таке порушення передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (255 грн.) або 50 штрафних балів. Саме штраф у сумі 255 грн. був накладений на позивача постановою поліцейського.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач не спростовує виконання ним руху праворуч, однак вказує на вимушеність такої дії. Так само про ігнорування апелянтом вимог дорожнього знаку 5.16 у своїх письмових поясненнях вказує і ОСОБА_3 , який зазначив, що 25.05.2019 о 15 годині 00 хвилин він рухався на автомобілі «Мерседес», д/н НОМЕР_3 , позаду автомобіля позивача на Петрівці в напрямку Троєщини в м. Києві, бачив, як автомобіль під керуванням ОСОБА_1 прийняв лівіше і почав повертати вправо за наявності знаку, що дозволяє рух лише прямо, що і призвело до зіткнення автомобілів. Дані пояснення були відібрані у ОСОБА_3 поліцейським безпосередньо після ДТП та є доказом в розумінні ст. 251 КУпАП, належність і допустимість якого не спростована (а.с.16).

Зазначена позивачем вимушеність руху праворуч не підтверджена жодними фактичними даними, які можуть бути доказами у справі, тому місцевий суд правильно не взяв наведене твердження позивача як таке, яке не доведено у встановленому законом порядку.

За положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Частина перша ст. 2 КАС України закріплює завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, інтересів та прав юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що оскаржувана постанова відповідає вимогам ст.ст. 283-284 КУпАП та Інструкції, отже інспектор Управління патрульної поліції Дідковська Д.Ю. діяла в межах наданих їй повноважень, в порядку та у спосіб, встановлений чинним законодавством.

Слід зазначити, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, - апеляційний суд вважає, що підстави для скасування постанови про адміністративне правопорушення відсутні.

При прийнятті такого рішення, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «О`Халлоран і Френсис проти Великобританії» зазначено, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди; можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, спір за суттю вимог судом вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування такого рішення відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Керуючись ч.2 ст.77, ч.3 ст.272, п.3 ч.3 ст.286, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.ст. 321, 322, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 липня 2019 року у справі № 226/1702/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 11 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Л. В. Ястребова