Справа № 725/3976/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 725/3976/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Стоцька Л.А.

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

10 вересня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Смілянця Е. С. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 12 липня 2019 року (м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання іноземця з метою його ідентифікації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання іноземця з метою його ідентифікації.

В адміністративній позовній заяві позивач посилався на те, що громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 13 год. 30 хв. 10.07.2019 року було затримано прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 877 прикордонного знаку на відстані 500 метрів від лінії державного кордону, без документів, що посвідчують особу під час спроби незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску. Того ж дня іноземця було затримано на термін до трьох діб на підставі ст.263 КпАП України. Будь-яких документів, які підтверджують законність перебування відповідача на території України, а також достатніх коштів, необхідних для виїзду за межі території України у ОСОБА_1 не має. Просив суд прийняти рішення про примусове видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України. Також просив затримати громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою його ідентифікації на термін шість місяців. У свою чергу, відповідач пояснив суду першої інстанції, що потрапив на територію України через кордон Росії незаконно, просить надати йому політичний притулок.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 12.07.2019 року адміністративний позов Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання іноземця з метою його ідентифікації - задоволено частково. Затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою його ідентифікації його особи, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном до 6 (шести) місяців. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 12.07.2019 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що затримання стосовно нього здійснено незаконно. Зауважив, що після затримання позивач не зміг виконати рішення про примусове повернення, адже рішення було прийняте 10.07.2019 року, а термін його виконання був усього два дні, а саме до 12.07.2019 року, що в умовах ізоляції є неможливим. Більше того, не дочекавшись спливу терміну дії рішення, вже 12.07.2019 року позивач звернувся до суду з позовом про затримання та видворення відповідача. Проте, відповідно до ч. 8 ст. 103 КАС України останній день строку триває до 24 години, відтак позивач не мав права звертатися до суду з позов про видворення відповідача, оскільки ще тривав строк, наданий для примусового повернення.

Ухвалами Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2019 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду.

Позивач, правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, інших заяв чи клопотань суду теж не надав.

Керуючись приписами ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.07.2019 року ОСОБА_1 було затримано на напрямку 877 прикордонного знаку за спробу незаконного перетину державного кордону України з Румунією. Зазначена обставина підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 10.07.2019 року. При цьому будь-яких документів у відповідача, що посвідчують його особу виявлено не було, а також не встановлено законних підстав його перебування на території України, на територію України він прибув незаконно.

Звертаючись до суду з позовом, позивач керувався тим, що іноземець порушив законодавство України з прикордонних питань.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у оскільки відповідача відсутній паспортний документ чи інший документ, що надає йому право на перебування на території України на законних підставах, а також на виїзд з території України, та на підставі якого можливо встановити його особу, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, вважає за необхідне зазначити таке.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI.

Відповідно до вимог частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

З матеріалів справи слідує, що відповідач незаконно здійснив перетин державного кордону з України в Румунію поза встановленими пунктами пропуску, за що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.204-1 КУпАП (а.с.7) Тому, ОСОБА_1 , усвідомлюючи протиправний характер діяння, обрав незаконний спосіб досягнення своєї мети щодо потрапляння до країн Західної Європи, внаслідок чого своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Окрім того, у разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Частиною 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.26 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст.13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; нормативно-правовий акт № 3671-VI від 08.07.2011"Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В даному випадку судом встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Зі слів відповідача, з відповідними заявами до працівників ДМС України він не звертався. Крім того, останній не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або правовий акт № 3773-VI від 22.09.2011" ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Доказів протилежного суду не надано.

Частиною 11 статті 289 КАС України, встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (далі - ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Колегія суддів вважає вірним твердження суду, що оскільки у відповідача відсутні документи, що дають можливість встановити його особу, тому вирішити питання про законні підстави подальшого перебування на території України є неможливим.

Щодо позовної вимоги з приводу затримання відповідача строком до шести місяців для ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, колегія суддів зазначає наступне.

Правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості затримання відповідної особи, яка нелегально перебуває на території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, врегульований положеннями ст.30 Закону № 3773, Інструкцією, Типовим Положенням «Про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1110 (у редакції постанови КМ України від 8 лютого 2012 р. № 70) (надалі Типове Положення) та ст.289 КАС України.

Так, частиною 4 ст. 30 Закону №3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 2 розділу IIІ Інструкції Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.

Частиною 1 ст. 289 КАС України передбачено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення про затримання іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З огляду на правовий аналіз наведених положень норм матеріального та процесуального законодавства, вбачається усі правові підстави, в тому числі для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України з поміщенням в пункті тимчасового перебування, а також як особу, яка не має законних підстав для перебування на території України, не має документа, що дає право на виїзд з України. Такі правові підстави позовних вимог можуть бути самостійним предметом та стадією судового розгляду, не залежно від задоволення або відмови у задоволенні позовних вимог про примусове видворення.

Водночас, враховуючи характер порушення допущеного з боку відповідача щодо потрапляння, перебування на території України, відсутність оригіналів документів, за якими достовірно можливо ідентифікувати цю особу, вбачаються обґрунтовані підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення, може перешкоджати проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

Судом встановлено, що відповідач нелегально перетнув державний кордон України поза межами пункту пропуску, відповідні органи влади не повідомив, перебував на нелегальному становищі, що свідчить про те, що відповідач мав намір ухилявся від добровільного повернення. В даному випадку, колегія суддів зазначає, що за весь час незаконного перебування на території України, при дійсному бажанні легалізувати своє становище, зміг би це зробити, як він це зробив та додав зусиль здійснюючи нелегальний в`їзд в Україну.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Зазначений принцип стосовно законності перебування коли відбувається гарантування свободи пересування, вільного вибору місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, також закріплений в ст.33 Конституції України, де також встановлена конституційна гарантія таким особам, які на законних підставах перебувають на території України.

З огляду на зміст зазначених положень конституційних норм вбачається, що відповідна особа є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, за наявності, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах. Якщо відсутня ознака законності перебування, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.

Затримання особи-відповідача не зважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведенню процедури видворення, в тому числі для ідентифікації особи, відповідає волі національному законодавству, воно є також необхідним за конкретних обставин.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов позивача в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо доводів відповідача з приводу того, що йому не було надано можливості самостійно виконати рішення про примусове повернення, а саме не було надано можливості отримати кошти для купівлі квитка, для звернення до представництва держави походження щоб отримати документи для повернення на батьківщину, суд апеляційної інстанції зазначає наступне, що при винесені рішення про примусове повернення відповідач зазначив, що не має можливості виконати рішення про примусове повернення та про залишення території України, оскільки у нього відсутні документи на право перетину державного кордону та коштів на для придбання авіаційного квитка. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач усвідомлював зазначені обставини і не мав наміру самостійно вирішувати питання про повернення в країну походження. При винесенні рішення про примусове повернення не зазначав про потребу в документах чи грошах. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині примусового видворення відповідача і в цій частині воно не оскаржено сторонами, відповідно не є предметом апеляційного розгляду. Таким чином суд апеляційної інстанції не може взяти зазначені доводи відповідача до уваги як підставу неправомірності прийнятого судом першої інстанції рішення частині затримання відповідача строком до шести місяців оскільки вони стосується саме питання примусового видворення відповідача, а не затримання.

В даній справі суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у відповідача відсутні будь - які документи, що посвідчують або ідентифікують його особу, що позивачем не вжито заходів з метою встановлення особи відповідача та перевірки обставин його в`їзду на територію України, тому затримав відповідача, з метою ідентифікації його особи, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які не законно перебувають в Україні, терміном до 6 місяців.

Суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи те, що у відповідача відсутній паспортний документ чи інший документ, що надає йому право на перебування на території України на законних підставах, а також на виїзд з території України, та на підставі якого можливо встановити його особу, суд дійшов вірного висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 12 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 10 вересня 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Смілянець Е. С. Матохнюк Д.Б.