Справа № 200/5136/19-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року справа №200/5136/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі № 200/5136/19-а (головуючий 1 інстанції Грищенко Є.І. текст рішення складено у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року адвокат Корнієнко Андрій Андрійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 30 січня 2017 року про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини, зобов`язання призначити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» у розмірі 41 280,00 грн.;

- визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги одинокій матері на дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 27 червня 2018 року про відмову в призначенні допомоги на дітей одинокім матерям, зобов`язання здійснити нарахування та виплату допомоги одинокій матері на дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з урахуванням заборгованості, що виникла з 18 квітня 2018 року;

- визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги малозабезпеченим сім`ям; визнання протиправним та скасування рішення від 27 червня 2018 року про відмову у призначенні допомоги малозабезпеченим сім`ям, зобов`язання здійснити нарахування та виплату допомоги малозабезпеченим сім`ям з урахуванням заборгованості, що виникла з 18 квітня 2018 року (а.с. 4-12).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 30 січня 2017 року по відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 .

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» у розмірі 41 280,00 грн.

Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 27 червня 2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги на дітей одиноким матерям.

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги одинокій матері на дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , з урахуванням заборгованості, що виникла з 18 квітня 2018 року.

Визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 27 червня 2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 державної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги малозабезпеченим сім`ям з урахуванням заборгованості, що виникла з 18 квітня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.88-93).

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що чинними нормативно-правовими актами, які регулюють питання призначення та виплати державної допомоги сім`ями з дітьми, передбачено, що допомога при народженні дитини призначається не пізніше через 12 календарних місяців після народження дитини, а враховуючи те, що позивач звернувся із такою заявою 28 вересня 2016 року, при тому що її син ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач пропустив встановлений законом строк на призначення такої допомоги. Діючим законодавством не передбачено відновлення строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини, тобто не передбачено ніяких форс-мажорних обставин, на підставі яких позивач мала право звернутись до органу соціального захисту після спливу 12 місячного строку з дня народження дитини. Також зазначив, що в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям було відмовлено в зв`язку з ненаданням впродовж місяця повного пакету документів передбаченого чинним законодавством України, зокрема довідки про реєстрацію проживання дитини з матір`ю або підтвердження наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Вважає, що на батьків покладено ряд обов`язків, зокрема одним з них є звернення до відповідного органу соціального захисту населення за місцем реєстрації або мешкання для призначення або поновлення виплати допомоги, передбаченої законодавством з відповідним пакетом документів. Звертає увагу, що у разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання особа зобов`язана повідомити про це відповідний структурний підрозділ орану соціального захисту населення за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від`їзду. З позовної заяви вбачається, що на даний час ОСОБА_1 проживає на тимчасово окупованій території України (а.с.96-100).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надіслали клопотання пророзгляд справи без їх участі.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , є внутрішньо переміщеною особою згідно довідки від 21 грудня 2016 року № (а.с. 17-18, 72).

Зі змісту свідоцтв про народження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 21-23).

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщено особи № від 21 грудня 2016 року, № від 21 грудня 2016 року, № від 21 грудня 2016 року та № від 21 грудня 2016 року позивач та її діти мешкають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 71-72).

З пояснень сторін вбачається, що 21 грудня 2016 року позивач звернувся до Лівобережного УСЗН у Лівобережному районі Маріупольської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 (а.с. 4, 30).

Рішенням управління соціального захисту населення Лівобережного району м. Маріуполя від 30 січня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні допомоги на дитини ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що звернення за призначенням такого виду допомоги надійшло на пізніше 12 календарних місяців (а.с. 31).

Суд зазначає, що Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради є правонаступником УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради.

Як вбачається з наданої особової справи ОСОБА_1 , рішеннями УСЗН Лівобережного району Маріупольської міської ради від 27 липня 2017 року позивачу було призначено виплату допомоги сім`ям з дітьми у період з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у період з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року (а.с. 52-54).

18 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради із заявою про призначення допомогу на дітей одинокій матері та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям (а.с. 50).

Листом Лівобережного районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради від 02 травня 2018 року № 43.3/11781 на запит Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради повідомлено, що фахівці центру не можуть станом на 05 травня 2018 року підтвердити факт проживання ОСОБА_1 з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46).

Актом обстеження матеріально-побутових потреб сім`ї від 01 червня 2018 року засвідчено, що на момент перевірки фактичного місця проживання заявник вдома не знаходився та працівником залишено повідомлення (а.с. 45).

Рішеннями від 27 червня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні допомоги на дітей одинокім матерям та у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с. 44).

Не погодившись з вказаними рішеннями, позивач в особі адвоката Корнієнка А. А . звернулась до суду за захистом своїх прав.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приписами статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» вбачається, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст.ст. 10, 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини. Допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 вказаного Закону допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 (далі - Порядок № 1751).

Згідно з п. 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Зі змісту спірного рішення від 30.01.2017 року та доводів апеляційної скарги органу соціального захисту вбачається, що підставою відмови позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини було те, що з моменту звернення із заявою про призначення вказаної допомоги пройшло більше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Проте, з вказаною підставою відмови позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини апеляційній суд не погоджується виходячи з наступного.

14.04.2014 року набрав чинності Указ Президента України від 14.04.2014 року №405/2014, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р визначений Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення затверджені .

До вказаного Переліку внесено, зокрема м. Макіївку Донецької області, з якого позивач переміщена на контрольовану територію та взята на облік внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З аналізу викладеної норми вбачається, що обмеження в часі щодо призначення виплати допомоги при народженні дитини, особам що переміщені на контрольовану територію та взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, законодавством не передбачено.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач переміщена на контрольовану територію з населеного пункту та у встановленому порядку взята на облік внутрішньо переміщених осіб, після чого звернулась із заявою про призначенні виплати такої допомоги.

Окрім того, позивач і її син є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що представником позивача заявлений позов в інтересах малолітньої дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За таких обставин, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань. Тобто, в даному випадку неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

З огляду на викладине, довод апелянта про те, що звернення за призначенням допомоги повинно було надійти до органу соціального захисту населення протягом року з моменту народження, в даному випадку є безпідставним та необгрунтованим.

Апеляційний суд також не приймає довод скаржника щодо правомірності рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги одинокій матері, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одним з видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога на дітей одинокім матерям.

Згідно зі ст. 18-1 вказаного закону право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Вказана норма кореспондується із п. 33 Порядку - 1751.

Згідно із п. 36 Порядку -1751 допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I - IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно. Допомога виплачується протягом шести календарних місяців. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; позбавлення волі отримувача допомоги за вироком суду; скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним; реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) зупиняється у разі тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового працевлаштування дитини. У разі припинення дії обставин, передбачених абзацами четвертим - десятим і дванадцятим - чотирнадцятим цього пункту, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин. Виплата допомоги припиняється або зупиняється на підставі поданих обґрунтованих пропозицій органу опіки та піклування за поданням центрів соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або уповноваженої особи, визначеної виконавчим органом ради об`єднаної територіальної громади, до органу соціального захисту населення з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, право позивача на отримання допомоги на дітей одиноким матерям відповідачем не заперечується. Така допомога підлягає виплаті щомісяця як мінімум по місяць досягнення дитиною 18-річного віку, і періодично виплачувалася позивачу на підставі її заяв, за виключенням заяви позивача від 18 квітня 2018 року.

Суд звертає увагу, що ані Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», ані Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 на виконання вказаного Закону, не містять такої підстави для відмови в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям, як не підтвердження факту мешкання, як зазначено у спірному рішенні.

Проте, позивачем були надані довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, відповідно до яких позивач та її діти проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, враховуючи викладене, твердження апелянта про обов`язковість позивачем підтвердження факту проживання дітей разом з матір`ю в даному випадку є безпідставним та необґрунтованим.

Суд зазначає, що допомога на дітей одиноким матерям за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. І даний адміністративний позов фактично заявлений в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Тобто, в спірних правовідносинах відмова в призначенні такої допомоги через зазначені відповідачем підстави, призводить до порушення інтересів дитини.

Відтак, з врахуванням вищевикладеного апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, що рішення відповідача щодо відмови у призначенні допомоги малозабезпеченим сім`ям є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Стосовно рішення відповідача про відмову у призначенні державної допомоги малозабезпеченим сім`ям, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Малозабезпечена сім`я - сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний доход нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

Згідно із ст. 4 вказаного Закону заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації. У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. До заяви про надання державної соціальної допомоги додаються документи, що передбачені вказаною статтею Закону. Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів. Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи. Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження. Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250.

Пунктом 2 Порядку визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

Пунктом 6 Порядку визначений перелік документів, що подається заявником та встановлено, що для призначення соціальної допомоги на наступний строк уповноважений представник сім`ї подає заяву і декларацію про доходи та майно.

Відповідно до п. 8 Порядку соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи. У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє уповноваженого представника сім`ї, які документи повинні бути подані додатково.

Орган соціального захисту населення видає уповноваженому представнику сім`ї повідомлення про прийняття заяви та документів із зазначенням дати прийняття.

Згідно з п. 9 Порядку рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів.

У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім`ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

Статтею 7 вказаного Закону, визначено, що державна соціальна допомога не призначається у випадках, коли: працездатні члени малозабезпеченої сім`ї не працюють, не служать, не вчаться за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за інвалідами I групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, за інвалідами II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги); з`ясовано, що малозабезпечена сім`я має додаткові джерела для існування, а також хто-небудь із її складу протягом 12 місяців перед зверненням за наданням державної соціальної допомоги здійснив покупку або оплатив послуги на суму, яка на час звернення перевищує 10-кратну величину прожиткового мінімуму для сім`ї; у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму). За наявності обставин, передбачених у частині першій цієї статті, державна соціальна допомога може бути призначена місцевою державною адміністрацією на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад у разі, якщо: у складі сім`ї є особа з інвалідністю; у малозабезпеченій багатодітній сім`ї виховуються троє або більше дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації, але не довше ніж до досягнення ними 23 років); неможливість отримання будь-яких джерел для існування пов`язана з тривалою хворобою одного та/або кількох членів сім`ї; рішення про призначення державної соціальної допомоги у таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка звернулася за призначенням такої допомоги. Призначена державна соціальна допомога може бути зменшена до 50 відсотків її розміру у разі невикористання сім`єю можливостей знаходження додаткових джерел для існування. Якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.

Аналогічні положення містяться в п. 10 та 12 Порядку.

Пунктом 25 Порядку також визначені випадки, коли виплата такої допомоги припиняється.

Судами встановлено, що позивачу відмовлено в призначенні допомоги малозабезпеченим сім`ям у зв`язку з не підтвердженням факту мешкання. Тобто, з підстав, що не передбачені спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, чим в свою чергу порушені права позивача.

При цьому посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, є неприйнятними, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на викладине, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції, про те, що рішення відповідача щодо відмови у призначенні допомоги малозабезпеченим сім`ям є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини, допомоги на дітей одинокім матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі № 200/5136/19-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 9 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова