Справа № 826/14905/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 вересня 2019 року № 826/14905/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення заборгованості по заробітній платі,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач), в якому, з у рахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 164 740 грн. 17 коп. за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.07.2014 по 26.06.2018 без урахування обов`язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 16 286 грн. 60 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що враховуючи те, що позивач звільнилася з Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим 18.07.2014, а фактичне погашення заборгованості по заробітній платі здійснено лише 26.06.2018, то вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки за період з 18.07.2014 по 2.06.2018.

До канцелярії суду 22.10.2018 року надійшов відзив Державної фіскальної служби України на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Так, відповідач зазначає, що позивач перебував у трудових відносинах з Державною податковою інспекцією у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим, отже роботодавцем позивачки є Головне управління Міндоходів в АР Крим, який й повинен був розраховуватись з ОСОБА_1 . Генічеська ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області не нараховувала та не виплачувала заробітну плату працівникам ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим. Інвентаризація фінансових зобов`язань ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим не проводилась, у тому числі й перед позивачкою, у зв`язку з неможливістю забезпечити безпечний і безперешкодний доступ уповноважених осіб до активів, первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим.

Відповідач наголошує, що передавальні акти прийняття зобов`язань від ДПІ у м.Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим до Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області не складались.

Більш того, як повідомляє ДФС України, у зв`язку з блокуванням роботи Державної казначейської служби в АР Крим, бюджетні призначення, що були передбачені на квітень - грудень 2014 року для виплати заробітної плати по Головному управлінню Міндоходів в АР Крим були у повному обсязі зняті та повернуті в Державний бюджет України в сумі 77 389 904, 44 грн. на виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Довідки Міністерства фінансів України про зміни річного розпису бюджету на 2014 рік від 02.04.2014 №147.

Відповідач підкреслює, що Міністерством доходів і зборів України велася активна робота щодо працевлаштування працівників територіальних органів Міндоходів з Автономної Республіки Крим в територіальні органи Міндоходів материкової частини України. Проведено низку нарад керівництва, на яких визначався механізм працевлаштування та пропонувалися за складеними списками вакантні посади в територіальних органах Міндоходів материкової частини України.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів даної адміністративної справи, наказом Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим від 01.07.2013 №11-о ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника відділу супроводження особливо важливих перевірок управління податкового аудиту.

Наказом Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим від 17.07.2014 №194-о позивачку звільнено з вказаної посади за власним бажанням в порядку переведення для подальшого працевлаштування до Бориспільської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

Позивач зазначає, що за період з квітня 2014 року по липень 2014 року їй не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата.

У зв`язку з наявною заборгованістю по виплаті заробітної плати позивач звернулася з відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2018 у справі №826/6237/17 позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 17.03.2014 по 18.07.2014 у розмірі 13 635,07 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2018 у справі №826/6237/17 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2018 без змін.

У подальшому позивач звернулась до Державної казначейської служби України із заявою про виконання рішення суду.

26.06.2018 позивач отримала з рахунку Державної казначейської служби України грошові кошти у розмірі 10 976,23 грн. на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.01.2018 7 у справі №826/6237/17.

Факт наявності невиплаченої позивачу заборгованості по за робітній платі за період роботи в ДПІ у місті Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим було встановлено та підтверджено Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 17.01.2018 справа №826/6237/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду ДФС України здійснено фактичний розрахунок з позивачем та 26.06.2018 погашено заборгованість у розмірі 10 976,23 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією банківської виписки по особовому рахунку. (а. с. 36)

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З огляду на вказане, судом убачається, що спір щодо стягнення заборгованості з заробітної плати вирішений на користь позивачки, а відтак у останнього відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України виникає право на отримання відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час затримки у виплаті належних позивачу коштів по день фактичного розрахунку, а у відповідача - відповідний обов`язок по його сплаті.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо перебування позивачки у трудових відносинах з ДПІ у м. Сімферополі ГУ Міндоходів в АР Крим та неможливості стягнення коштів з ДФС України, оскільки виходячи з положень статті 117 Кодексу законів про працю України стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку є похідною вимогою, передумовою стягнення якого є вирішення основного спору про виплату належних коштів при звільненні на користь позивача.

Суд наголошує, що визначальним для виникнення у позивача права на стягнення суми середнього заробітку за час затримки у розрахунку є підтвердження факту невиплати коштів при звільненні та задоволення вимог щодо їх стягнення на користь працівника. У разі настання таких обставин право працівника на стягнення середнього заробітку є безумовним.

Також, у своєму відзиві Державна фіскальна служба України посилається на те, що бюджетні призначення, що були передбачені Управлінню Міндоходів в Автономній Республіці Крим для виплати заробітної плати, були в повному обсязі зняті та повернуті в Державний бюджет України на виконання вимог Закону України від 27 березня 2014 року № 1165-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Отже, стягнення заборгованості по заробітній платі безпосередньо з територіального органу скаржника не призведе до негайного поновлення прав позивача.

З огляду на викладене, враховуючи виключність обставин цієї справи, відсутність у 2014 році правового механізму виплати заробітної плати працівникам територіальних органів Міністерства доходів і зборів України на тимчасово окупованій території України, а також те, що територіальний орган міністерства утворюється в межах коштів, передбаченого на утримання відповідного міністерства, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості по заробітній платі саме з Державної фіскальної служби України.

Більш того, суд вважає, що вказані обставини повністю досліджені в процесі розгляду справи №826/6237/17 щодо стягнення заборгованості з заробітної плати на користь позивача та встановлені у наведеному судовому рішенні, яке набрало законної сили та виконано уповноваженим органом. Інших доводів, що спростовували вказані обставини відповідач не надав.

Судом також встановлено, що казначейством здійснено безспірне списання коштів у сумі 10 976,23 грн. - заборгованості з заробітної плати на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/6237/17.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що днем фактичного розрахунку є день виконання рішення суду Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів на користь позивача, тобто 26.06.2018.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення адміністративного позову.

Визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Державної податкової інспекції у місті Сімферополі Головного управління Міндоходів в АР Крим від 17.07.2014 №194-о позивачку звільнено з посади начальника відділу супроводження особливо важливих перевірок управління податкового аудиту за власним бажанням в порядку переведення для подальшого працевлаштування до Бориспільської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області.

Як вже зазначалось судом, згідно відомостей, наданих Державною казначейською службою України, днем фактичного розрахунку з позивачем є 26.06.2018.

На підставі викладеного, середній заробіток розраховується наступним чином:

заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням (18.07.2014): у травні 2014 року-3 171 грн. 20 коп., у червні 2014 року - 3 171 грн. 20 коп;

кількість робочих днів за останні два місяці роботи перед звільненням (18.07.2014): у травні 2014 року - 19 днів, у червні 2014 року - 19 днів;

середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням (18.07.2014): 166 грн. 91 коп. = (3 171 грн. 20 коп. (травень 2014 р.) + 3 171 грн. 20 коп. (червень 2014 р.)) / 38 (загальна кількість робочих днів за травень та червень 2104 р.));

період невиплати належної заробітної плати: з 18.07.2014 (дата звільнення) по 26.06.2018 (дата фактичного розрахунку) становить 987 робочих днів, з яких:

- 117 робочі дні за період з 19.07.2014 (наступна дата за днем звільнення 18.07.2014) по 31.12.2014 (згідно листа Мінсоцполітики від 04.09.2013 №9884/0/14-13 у 2014 році кількість робочих днів затримки з/п по місяцях складає: у липні - 9, у серпні - 20, у вересні - 22, у жовтні - 23, у листопаді - 20, у грудні - 23);

- 250 робочий день за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 (згідно листа Мінсоцполітики від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 у 2015 році кількість робочих днів затримки з/п по місяцях складає: у січні - 20, у лютому - 20, у березні - 21, у квітні - 21, у травні - 18, у червні - 20, у липні - 23, у серпні - 20, у вересні - 22, у жовтні - 21, у листопаді - 21, у грудні - 23);

- 251 робочих днів за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 (згідно листа Мінсоцполітики від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 у 2016 році кількість робочих днів затримки з/п по місяцях складає: у січні - 19, у лютому - 21, у березні - 22, у квітні - 21, у травні - 19, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні - 22, у жовтні - 20, у листопаді - 22, у грудні - 22);

- 248 робочих днів за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 (згідно листа Мінсоцполітики від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 у 2017 році кількість робочих днів затримки з/п по місяцях складає: у січні - 20, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 19, у травні - 20, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні - 21, у жовтні - 21, у листопаді - 22, у грудні - 20);

- 121 робочих днів за період з 01.01.2018 по 26.06.2018 - дата, що передує дню фактичної виплати заборгованості по з/п (згідно листа Мінсоцполітики від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 у 2018 році кількість робочих днів затримки з/п по місяцях складає: у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 21, у квітні - 20, у травні - 20, у червні - 19).

Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає: 164 740,17 грн. = 166 грн. 91 коп. * 987 робочих днів.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 164 740 (сто шістдесят чотири тисячі сімсот сорок) грн. 17 коп. за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.07.2014 по 26.06.2018.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтями 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Позивач самостійно здійснила розрахунок компенсації за затримку виплати заробітної плати, який зазначено в заяві про уточнення позовних вимог.

Згідно розрахунків позивача компенсація втрати частини заробітної плати заборгованість по якій виникла у період з березня 2014 року по липень 2014 року становить 16 286 грн. 60 коп.

Відповідач не оскаржував здійснений позивачем розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати.

Таким чином, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДФС України компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 16 286 грн. 60 коп.

З огляду на викладене, розглянувши справу по суті заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72 - 77, 241 - 246, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (, Львівська площа, 8, м. Київ, 04655) про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити повністю.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (, Львівська площа, 8, м. Київ, 04655) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток у розмірі 164 740 (сто шістдесят чотири тисячі сімсот сорок) грн. 17 коп. за час затримки виплати заробітної плати за період з 18.07.2014 по 26.06.2018 без урахування обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (, Львівська площа, 8, м. Київ, 04655) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 16 286 (шістнадцять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 60 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко