Справа № 524/9169/17
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 р. Справа № 524/9169/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.05.2019, суддя Кривич Ж.О., вул. Першотравнева 29/5, м. Кременчук, Полтавська обл., 39600, повний текст складено 25.05.19 по справі № 524/9169/17

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області третя особа: ОСОБА_2

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі відповідач-1), Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - відповідач-2), третя особа: ОСОБА_2 , в якому просила суд

- скасувати рішення Відділу ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської обл. від 08.11.2017 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

- зобов`язати Відділ ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської обл. зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.05.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач, посилаючись на ч. 1 ст. 369 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст. 156 Житлового кодексу України, зазначила, що вона як єдина з батьків має право і зобов`язана дбати про належне її малолітній донці майно у вигляді 1/3 частини квартири. Управління і догляд за вказаною квартирою в інтересах її малолітнього власника неможливий без доступу до неї, при цьому позивач послалася на рішення Європейського суду у справі «Хабровські проти України» від 17.01.2016.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2019 залишено без руху апеляційну скаргу у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 12.07.2019, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито провадження по справі № 524/9169/17, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено у відкритому судовому засіданні.

Від відповідача по справі на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та, обгрунтовуючи свою позицію, зазначив, що оскільки квартира перебуває у спільній частковій власності, то здійснення права власності врегульовано ст. 358 ЦК України, якою встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється за згодою співвласників. У поданій позивачем заяві відсутня згода всіх співвласників житла, що стало підставою для відмови у проведенні реєстрації місця проживання особи. Статтею 177 Сімейного кодексу установлено що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. А тому орган реєстрації відмовою в реєстрації місця проживання на законних підставах ніяким чином права дитини не порушував та не обмежив право матері на проживання разом зі своєю донькою.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій остання просила не брати до уваги вищезазначений відзив позивача у зв`язку з тим, що останнім не виконано вимоги закону щодо надіслання примірників відзиву на апеляційну скаргу іншим учасникам справи. Також зазначила, що оскільки її донька є малолітньою дитиною, має часткову дієздатність, то реалізувати свої права у повній мірі розпоряджатись своєю часткою квартири не може, відтак, усі правочини, у тім числі і надання дозволу на реєстрацію за адресою місця проживання може вчиняти від її імені лише позивач в силу ч. 1 ст. 242 ЦК України, як представник за законом.

Колегія суддів вважає такими, що не перешкоджають долученню судом відзиву відповідача на апеляційну скаргу до матеріалів справи оскільки до відзиву додана квитанція про направлення його копії позивачу.

Сторони в судове засідання не з`явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до положень ч.3 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута без участі сторін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивач разом з донькою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про фактичне проживання без реєстрації № 558М від 14.08.2017, складений ТОВ «Житлорембудервіс».

ОСОБА_1 звернулась 08.11.2017 до Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Для реєстрації місця проживання ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчуці подала до органу реєстрації наступні документи:

-письмову заяву;

-паспорт;

-квитанцію про сплату адміністративного збору;

-копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-довідку про реєстрацію ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 від 15.02.2017, видану ТОВ «Житлорембудсервіс»;

-копії з оригіналів правовстановлюючих документів за адресою: АДРЕСА_1 :

-свідоцтво про право власності на житло від 26.10.1999, видане ЖКВ АТ «Укртатнафта»;

-рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04.11.2009;

-витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.12.2009;

-свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВММ № 902984 від 10.02.2010, видане Четвертою Кременчуцькою держнотконторою за № 2-195;

-витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.02.2010;

-свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМІ723343 від 27.09.2017;

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.09.2017.

Рішенням Відділу ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської обл. від 08.11.2017 відмовлено у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним спірним питанням у даній справі, з огляду на підстави відмови ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , є наявність у останньої права на реєстрацію за вказаною адресою без згоди інших співвласників житла.

За змістом ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З письмових доказів у справі слідує, що станом на 08.11.2017 квартира АДРЕСА_2 перебуває у спільній частковій власності:

- ОСОБА_4 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМІ723343 від 27.09.2017,

- ОСОБА_6 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.10.1999, видане ЖКВ АТ «Укртатнафта» та рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04.11.2009;

- ОСОБА_6 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВММ № 902984 від 10.02.2010, видане Четвертою Кременчуцькою держнотконторою за № 2-195.

З огляду на предмет спору, відносини, що виникли у даній справі, пов`язані із здійсненням права спільної часткової власності, а тому, посилання апелянта на положення ст. 369 ЦК України є безпідставними.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на норми ст. 150 Житлового кодексу УРСР, оскільки положення ст. 358 ЦК України є спеціальними щодо спірних правовідносин та підлягають застосуванню у даному випадку.

Так, відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи визначено в п.18 Правил реєстрації місця проживання (затверджено постановою КМУ № 207 від 02.03.2016). Так, зокрема для реєстрації місця проживання особа подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму( піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та члені в його сім`ї ( зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/ одного з батьків або законного представника/представників).

З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що у випадку звернення за реєстрацією місця проживання особи, у якої відсутні документи на підтвердження її права власності на житло, реєстрація місця проживання здійснюється за згодою власника/співвласників житла.

Зважаючи на те, що при подачі заяви ОСОБА_1 від 08.11.2017 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні документи на підтвердження згоди усіх співвласників житла, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність рішення Відділу ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської обл. від 08.11.2017 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 як такого, що прийняте на підставах та в межах повноважень, визначених законом.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суду у справі «Хабровські проти України» від 17.01.2016 колегія суддів вважає слушними, проте за відсутності доказів на підтвердження вчинення будь-яких перешкоджань з боку третіх осіб щодо проживання та користування ОСОБА_1 зазначеною квартирою разом із дочкою, підстав для застосування правових висновків Європейського суду з приводу вказаних правовідносин немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

На підставі наведеної вище правової норми батьки малолітньої дитини уповноважені управляти належним їй майном без спеціального на те повноваження та без будь-яких застережень стосовно реєстрації місця проживання її батьків.

Зважаючи на те, що неповнолітня ОСОБА_7 проживає разом з мамою позивачем ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відмова відповідача зареєструвати останню у квартирі, порушує права дитини на проживання з батьками або одним із них.

Інші доводи і заперечення на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Северянін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені апелянтом аргументи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Зважаючи на відмову у задоволенні вимоги позивача про скасування оскаржуваного рішення органу реєстрації, відсутні підстави для зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання позивача за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 травня 2019 року по справі № 524/9169/17 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Постанова складена в повному обсязі 06.09.2019