Справа № 826/11528/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року (повний текст рішення складено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною бездіяльність,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність уповноважених на те посадових осіб Укртрансбезпеки щодо невиконання повноважень, передбачених п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103, ст. 255 КУпАП, які полягають у забезпеченні та вжитті заходів, в межах своєї компетенції, щодо попередження, виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності відповідно за КВЕД 49.32. "Надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов", відповідно до ст. 164 КУпАП.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідач хоч і надав на підтвердження документи, але з їх аналізу вбачається відсутність систематичної діяльності з боку Укртрансбезпеки в частини складення протоколів про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 164 КУпАП, проведення роботи з метою запобігання та попередження вказаних правопорушень, проведення систематизації та аналітичної роботи. Позивач вказує, що відповідачем порушено принцип повноти у виконанні покладених на нього повноважень, адже зазначена діяльність провадиться несистематично, з недостатнім контролем за її ходом та результатами, відповідачем не вживається усіх заходів на етапі судового розгляду, що має наслідком справи про адміністративні правопорушення, в яких провадження закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а також справ, у яких відповідачем не доведено наявності складу адміністративного правопорушення.

29.08.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач звертався до Державної служби України з безпеки на транспорті із запитом на публічну інформацію № 10-05/18УТБ від 10.05.2018 року про надання офіційного документу щодо виконання повноважень, передбачених п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, зокрема щодо провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів на таксі без ліцензії чи здійснення такого виду діяльності з порушенням умов ліцензування. У вказаному листі просив також надати офіційний документ щодо кількості складених протоколів про правопорушення, відповідно до ст. 255 КУпАП, кількості направлених до суду протоколів, кількості сплачених штрафів.

У відповіді Укртрансбезпеки № 4146/03/15-18 від 16.05.2018 року, на думку позивача, йому не було надано вичерпної відповіді по запитанням, які були зазначені в запиті на публічну інформацію, а саме не надано інформації щодо кількості складених протоколів уповноваженими працівниками Укртрансбезпеки, а також інформації щодо того, які заходи проводяться щодо превентивних та профілактичних мір реагування у 2016-2017 роках, спрямованих на запобігання вчиненню правопорушень, згідно ст. 164 КУпАП.

Позивач вважає, що оскільки у відповідача відсутня запитувана інформація, то відповідач не виконує повноваження, покладені на нього, як на центральний орган виконавчої влади, а тому звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та вказав, що суд не вбачає у діях посадових осіб відповідача бездіяльності, щодо невиконання повноважень, передбачених п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, які полягають у забезпеченні та вжитті заходів, в межах своєї компетенції, щодо попередження, виявлення та притягнення до відповідальності за здійснення господарської діяльності без або з порушенням ліцензійних умов.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт".

За змістом частини сьомої статті 6 названого Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, поміж іншого, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпеки) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з пунктом 4 Положення №103 основним завданням Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація, державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Відповідно до п. 5 Положення № 103 відповідач, зокрема, здійснює контроль за додержанням ліцензійних умов під час провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним, залізничним транспортом.

Абзацом 1 пункту 8 Положення №103 визначено, що Укртрансбезпеки здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Так, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 №592 "Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті" утворені територіальні органи Укртрансбезпеки як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком №3, в тому числі управління Укртрансбезпеки у Тернопільській області та Київське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Предметом оскарження в даній справі є бездіяльність відповідача щодо невиконання повноважень, передбачених п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103, ст. 255 КУпАП, які полягають у забезпеченні та вжитті заходів, в межах своєї компетенції, щодо попередження, виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності відповідно за КВЕД 49.32. "Надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов".

В обґрунтування наявності порушеного права позивач вказує, що не виконання своїх повноважень будь-яким органом державної влади чи органом місцевого самоврядування само по собі є порушенням публічних прав громадянина України, яким є і позивач, а тому порушено його індивідуальне публічне право.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу положень ч. 1 та ч. 2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону Україну "Про автомобільний транспорт" основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що в даному випадку порушуються права позивача у сфері надання послуг перевезення як споживача таких послуг та є предметом суспільного інтересу.

Наразі, колегія суддів вважає, що бездіяльності, яку оскаржує позивач, в разі її наявності, може свідчити про порушення його законного інтересу на отримання безпечних та якісних послуг з перевезення таксі, а нездійснення котролю відповідачем за дотримання ліцензійних умов надання таких послуг перевізниками призводить до порушення до такого інтересу та інших негативних наслідків як для позивача, так і інших осіб.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що суспільний інтерес це інтерес, який визнаний органами влади та є важливим для значної кількості фізичних і юридичних осіб, потреби, які, відповідно до законодавчо встановленої компетенції, мають забезпечуватися суб`єктами владних повноважень.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивачем заявлено позов щодо питання, яке становить суспільний інтерес та має на меті як захист власного законного інтересу так і захисту інтересу необмеженого кола осіб як користувачів послуг у сфері перевезень так і осіб щодо яких відсутність контролю з боку суб`єкта владних повноважень у цій сфері має наслідки, які створюють загрозу життю і здоров`ю особі або призводить до матеріальних збитків.

Суд першоі інстанції зазначав, що матеріали та обставини справи свідчать про те, що, зокрема, відповіді на окреме доручення регіональних управлінь Укртрансбезпеки, територіальні управління Укртрансбезпеки в областях проводять рейди із виявленням правопорушників, які здійснюють господарську діяльність із порушенням ліцензійних умов або без відповідної ліцензії при перевезенні пасажирів на таксі, складають протоколи про адміністративні правопорушення на підставі ст. 164 КУпАП, направляють їх до суду для розгляду.

Також, суд першої інстанції вказував, що аналіз інформації територіальних управлінь Укртрансбезпеки свідчить про те, що ними в період з 01.01.2017 по 10.05.2018 року було складено 1 437 протоколів про адміністративні правопорушення під час здійснення перевезень на таксі, за ст. 164 КУпАП та перераховано до Державного бюджету України адміністративних штрафів у сумі 683 909 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність з боку відповідача бездіяльності.

Так, частиною 3 ст. 5 Закону України "Про автомобільний транспорт", державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування, стандартизації та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.

Згідно ст. 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (п.4 Порядку).

Пунктом 14 Порядку №1567 встановлено, що рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших обєктах, що використовуються субєктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до вимог п.15 Порядку №1567 встановлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

У свою чергу, пунктом 24 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII визначено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності як перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів річковим, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Нормами статті 164 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Відповідач в обґрунтування відсутності бездіяльності вказує на окремі доручення Голови Державної служби України з безпеки на транспорті скерованого керівникам територіальних органів Укртранспбезпеки про забезпечення надання інформації щодо попередження, виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності відповідно за КВЕД 49.32. "Надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов", на які відповідними територіальними органами було надано відповіді щодо кількості адміністративних протоколів, направлених до суду, кількості справ про накладення адміністративного стягнення тощо.

Також, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що Державною службою України з безпеки на транспорті не допущено бездіяльності, оскільки здійснюються заходи спрямовані на виявлення фактів надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов, створені та діють мобільні групи, які здійснюють рейдові перевірки суб`єктів, що здійснюють перевезення. Вважає, що факти ДТП за участі водіїв таксі, які надають послуги з перевезення, на які посилається позивач, не свідчать про допущену бездіяльність Укртрансбезпеки.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що окремі доручення на які посилається відповідач (т.2 а.с. 8,35) були направлені керівникам територіальних органів Укртранспезбеки після відкриття провадження у даній справі та безпосередньо лише у зв`язку із її розглядом, що прямо вбачається з тексту таких доручень.

А тому, колегія суддів вважає, що направлення таких доручень не свідчать про систематичне здійснення контроль за додержанням ліцензійних умов під час провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів.

Будь-яких інших доказів та доводів на підтвердження належного виконання свої повноважень відповідачем не надано.

Колегія суддів зауважує, що бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно з законодавством України.

Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Таким чином, бездіяльність - безпідставне ухилення від здійснення передбачених конституцією та іншими законами функцій і повноважень влади та/або несвоєчасне, несумлінне чи інше неналежне виконання суб`ктами владних повноважень своїх функцій та повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Наразі, відповідачем не доведено, що ним систематично вживаються заходи на виконання п. 5 Положення № 103 щодо здійснення контроль за додержанням ліцензійних умов під час провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів, а саме надання послуг таксі перевізниками та дотримання ними ліцензійних умов.

Відтак, зазначене дає підстави дійти висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, щодо не вжиття передбачених п. 5 Положення № 103 заходів, спрямованих на попередження, виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності відповідно за КВЕД 49.32. "Надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов".

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною бездіяльність.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною бездіяльність задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з безпеки на транспорті щодо невиконання повноважень, передбачених п.5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103, ст. 255 КУпАП, які полягають у забезпеченні та вжитті заходів, в межах своєї компетенції, щодо попередження, виявлення та притягнення до адміністративної відповідальності за здійснення господарської діяльності відповідно за КВЕД 49.32. "Надання послуг таксі без ліцензії або з порушенням ліцензійних умов".

Постанова набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст складено - 09.09.19.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді А.Ю.Кучма,

О.Є.Пилипенко