Справа № 640/10693/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 р.Справа № 640/10693/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Шевченко О.О.

представника відповідача Матвієнко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Лях М.Ю., вул. Блюхера, 7 б , м. Харків, Харківська, 61168 , повний текст складено 17.07.19 року по справі № 640/10693/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції в особі інспектора взводу 2 роти тактико-оперативного реагування Управління патрульної поліції у Харківській області , Департаменту патрульної поліції

про визнання дій протиправними, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження, стягнення витрат на правничу допомогу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Управління патрульної поліції в Харківській області ДПП в особі інспектора взводу 2 роти тактико-оперативного реагування УПП у Харківській області ДПП лейтенанта поліції Матвієнко Микити Валерійовича (інспектор поліції Матвієнко М.В., відповідач 1), Департаменту патрульної поліції ( відповідач 2) в якому просив визнати дії інспектора поліції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення ( далі - КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу - протиправними; скасувати постанову серії ВР № 082854 про накладення на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі інспектором поліції Матвієнко М.В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 статті 122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення. Стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову серії ВР № 082854 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі інспектора поліції Матвієнка М. В. скасовано в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 статті 122 КУпАП та закрито провадження в цій частині.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 частково і ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідачем 1 було порушено положення ст. 283 КУпАП, а саме в оскаржуваній постанові хибно визначено і вказано час і місце вчинення адміністративного правопорушення, оскільки з відомостей вказаних у постанові, час вчинення адміністративного правопорушення зазначено 16 год. 10 хв., проте з відео файлу .mov встановлено, що о 15:59:46 його було вже зупинено та відносно нього відповідачем 1 проводилися перевірочні заходи. Також відповідачем хибно зазначено в постанові про порушення п.21а12с Правил дорожнього руж України ( далі - ПДР), оскільки такого пункту не існує. Також відповідачем були хибно внесені відомості про місце розгляду справи вул. Шевченка 142А м. Харків, а фактично розгляд справи здійснювався біля супермаркету «Рост» по вул. Мойсеївській 118 м. Харків. В п.8 оскаржуваної постанови відповідач 1 не зазначив та до постанови не додав жодного доказу порушення позивачем ПДР та скоєння адміністративного правопорушення. Зазначений доказ, а саме рапорт, на час розгляду адміністративної справи та винесення постанови не існував. Крім того, на думку позивача, відповідачем1 протиправно не було складено протокол про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не погоджувався з діями відповідача1.

На думку апелянта був порушений порядок розгляду адміністративної справи, оскільки не було оголошено особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, особу, яка розглядає справу, не були вирішені клопотання, не розглядалися та не досліджувались будь-які докази скоєння правопорушення. Відповідачем1 не надано можливості позивачу скористатися правом на юридичну допомогу.

Також апелянт вважає, що справа повинна була розглядатися за місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, а саме за адресою - вул. Шевченка 315-а м. Харків, де розташоване Управління патрульної поліції в Харківській обл.

Апелянт вважає також хибними висновки суду першої інстанції, що посвідчення водія НОМЕР_1 є недійсним, як наслідок позивач пред*явив відповідачу 1 недійсне посвідчення водія на право керування транспортним засобом під час зупинку, оскільки посилання відповідача 2 у відзиві на позовну заяву, на постанову Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 №340 ( далі - постанова КМУ №340) та використання відомостей з ІПНП «Армор» про отримання позивачем посвідчення водія є неактуальним та запізненим, оскільки зазначену постанову КМУ №340 було неодноразово доповнено (змінено) та крім того в Україні з 2018 року розпочав роботу Єдиний державний реєстр МВС. Відповідачами не було надано відомостей з Єдиного державного реєстру МВС, що підтверджують недійсність посвідчення водія НОМЕР_1 . А надані відомості з ІПНП «Армор» щодо посвідчення водія НОМЕР_1 не містять статусу недійсного (загубленого). Відповідач 1 при винесенні постанови не посилався на будь-які відомості інформаційних ресурсів МВС. Зміст оскаржуваної постанови не містить відомостей про притягнення до адміністративної відповідальності саме за ч.1 ст. 126 КУпАП.

Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу внаслідок закінчення строку дії договору №ЮП-099/02-18, оскільки під час судового засідання 20.06.2019, судом встановлено осіб сторін та з*ясовано повноваження представників, в тому числі і представника позивача - адвоката АО «Юр Прайд» Шевченко О.О., що підтверджується журналом судового засідання та записом технічної фіксації судового процесу. А тому витрати на професійну правничу допомогу, згідно договору №ЮП-099/02-18 від 21.02.2019, акту №01 від 20.05.2019, що підтверджені квитанцією про сплату, підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, позивача, представника позивача - адвоката Шевченка О.О., відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

ОСОБА_1 , згідно оскаржуваної постанови, притягнуто до адміністративної відповідальності в зв*язку з тим, що він 17.05.2019 о 16:10 год., керуючи автомобілем Mitsubishi Pajero н.з. НОМЕР_2 по вул. Шевченка напроти б. 135 в м. Харкові на дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги та три смуги руху в одному напрямку здійснив виїзд на призначений для зустрічного руху бік дороги, чим порушив п.11.4 ПДР України, а також не мав при собі дійсного посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п.2.1.а. ПДР України.

У зв`язку з чим інспектором поліції Матвієнко М.В. 17.05.2019 винесено постанову серії ВР №082854, якою встановлено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Відмовляючи частково в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з необгурнтованості позову в цій частині.

Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції погоджується частково виходячи з наступного.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Згідно із п. 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у п. 2.1.

Згідно підпункту а) п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною 1 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, <…> у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Склад правопорушення - це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт; об`єктивна сторона; суб`єкт; та суб`єктивна сторона.

Так, зокрема, об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення.

Крім діяння, ознаками об*єктивної сторони правопорушення є місце, час, обстановка, спосіб, знаряддя здійснення діяння

Як вбачається із оскаржуваної постанови ОСОБА_1 17.05.2019 о 16:10 год., керуючи автомобілем Mitsubishi Pajero н.з. НОМЕР_2 не мав при собі дійсного посвідчення водія відповідної категорії. З відео файлу .mov встановлено, що о 15:59:46 ОСОБА_1 було вже зупинено та відносно нього відповідачем 1 проводилися перевірочні заходи.

Відповідач 1, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Дотримання даних вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови у судовому порядку.

Згідно з п.1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність належних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП саме в час зазначений в оскаржуваній постанові.

Як наслідок постанова серії ВР № 082854 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі інспектора поліції Матвієнка М. В. в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 126 КУпАП підлягає скасуванню та закриттю провадження в цій частині.

Посилання відповідача 1 на несуттєвість того, що час вчинення правопорушення зазначено не вірно, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає.

Відмовляючи в стягненні витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з необгрунтованості та недоведеності даних витрат понесених

Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції погоджується та зазначає.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги надано договір від 21.02..2018 №ЮП-09/02-18 про надання правової допомоги з адвокатським об`єднанням «ЮР Прайд».

Відповідно до п. 7.2 даного договору строк цього договору свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договру та закінчується 20 лютого 2019 року, а в частину грошових коштів - до повного виконання такого обов`язку.

Зі змісту даного договору вбачається, що пролонгація вказаного договору на певний строк не передбачена.

З урахуванням вище зазначених правових норм та обставин справи колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, щодо відсутності належних доказів на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу, оскільки строк дії договору № ЮП-099/02-18 від 21.02.2018 сплинув, а наданий акт № 01 приймання-передачі робіт (послуг) від 20.05.2019 не є належним доказом понесених витрат, оскільки має похідний характер від укладеного основного договору, строк дії якого закінчився, а тому дані документи не мають юридичної сили, не створюють юридичних наслідків та не мають доказового значення.

Додана до апеляційної скарги додаткова угода до договору «ЮП-099/02-18 від 18.02.2019 про надання правової допомоги колегією суддів до уваги не приймається, оскільки даний доказ до суду першої інстанції не надавався, поважність пропуску строку щодо надання доказів позивачем не надано.

Як наслідок вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають, зважаючи на ненадання належних доказів понесених витрат.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З урахуванням викладеного та на підставі п.4 ч.1 ст. 317 КАСУ колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду І інстанції частковому скасуванню.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 по справі № 640/10693/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо скасування постанови серії ВР № 082854 від 17.05.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі інспектора взводу 2 роти тактико-оперативного реагування УПП у Харківській області ДПП лейтенанта поліції Матвієнко Микити Валерійовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.

Ухвалити постанову, якою в цій частині задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Скасувати постанову серії ВР № 082854 від 17.05.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі інспектора взводу 2 роти тактико-оперативного реагування УПП у Харківській області ДПП лейтенанта поліції Матвієнко Микити Валерійовича про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.07.2019 по справі № 640/10693/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 09.09.2019 року