Справа № 826/15628/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Е С У" та Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Е С У" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Е С У» з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.09.2017 № та від 07.09.2017 №.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю.

Також, не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи суд зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Е С У» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2017.

За результатами перевірки складено акт №336/26-15-14-01-03/38464859 від 16.08.2017 (а.с. 25-53 т. 1), згідно висновків якого відповідач встановив, зокрема, порушення позивачем вимог:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пунктів 138.1, 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, пункти 5, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, пунктів 5, 6, 7, 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, пункт 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункт 1.2 статті 1, пункт 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування по податку на прибуток на загальну суму 3 499 075,00 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункт 1.2 статті 1, пункт 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 170 167,00 грн.

Позивач на підставі пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України надав заперечення до акту перевірки від 22.08.2017 №150/08-17 та надав відповідачу додаткові пояснення від 01.09.2017 №01/09-17, за результатом розгляду яких Головне управління ДФС у м. Києві залишило заперечення без задоволення, а висновки акта перевірки без змін, про що позивача повідомлено листом від 07.09.2017 №27354/10/26-15-14-01-03.

На підставі акта перевірки Головне управління ДФС у м. Києві прийняло податкові повідомлення-рішення:

- № від 07.09.2017, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 3 499 075,00 грн., при цьому у рішення допущено описку при написанні загальної суми прописом та помилково вказано «п`ятдесят мільйонів сто шістдесят одна тисяча п`ятсот сім гривень»;

-№ від 07.09.2017, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 255 251,00 грн., в тому числі 170 167,00 грн. за основним платежем та 85084,00 грн. штрафних санкцій.

Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, передбаченому статтею 56 Податкового кодексу України до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 16.11.2017 №26465/6/99-99-11-01-01-25 скарга ТОВ «Е С У» залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.

Не погоджуючись із вищезазначеними повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасувати податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у місті Києві № від 07.09.2017.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - ПК України).

Пунктом 185.1 статті 185 ПК Українивстановлено, що об`єктом оподаткування є зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК Україниправо на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України, передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, ін. документами передбаченими пунктом 201.11статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України встановлено, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV визначено, що його дія поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм власності.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Разом з тим, якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, наявність належно оформлених первинних бухгалтерських документів не є безумовною підставою для включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаного товару (послуг).

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Між тим, наявність видаткових накладних, актів приймання-передачі, дійсно є обов`язковою обставиною для визначення правильності формування витрат, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано показники податкової звітності.

Як вбачається з матеріалів справи, зі змісту акта перевірки №336/26-15-14-01-03/38464859 від 16.08.2017 та рішення Державної фіскальної служби України від 16.11.2017 №26465/6/99-99-11-01-01-25 слідує, що контролюючими органами поставлено під сумнів реальність господарських відносин ТОВ «Е С У» із фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

При цьому, відповідач зазначає, що в подальшому послуги, роботи отримані від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відповідно до бухгалтерського обліку ТОВ «Е С У» були реалізовані на користь ряду підприємств, зокрема, приватного акціонерного товариства «Київстар», приватного акціонерного товариства «МТС Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Астеліт» та інших.

Суд першої інстанції встановив, що в періоді, який перевірявся контролюючим органом, ТОВ «Е С У» мало господарсько-правові взаємовідносини із ФОП ОСОБА_1 на підставі укладених договорів від 10.02.2015 №201/01/02-15/20772 та від 18.04.2016 №201/01/04-16/24629.

Відповідно до умов вказаних договорів ФОП ОСОБА_1 (Підрядник) за окремими замовленнями ТОВ «Е С У» (Замовник), на підставі яких сторони укладають відповідні додаткові угоди, на свій ризик та на умовах, визначених даними договорами та додатковими угодами до них, зобов`язується виконати комплекс робіт з отримання санітарних паспортів відповідно до «Державних санітарних норм і правил захисту населення від впливу електромагнітних випромінювань», затверджених Міністерством охорони здоров`я України від 01.08.1996 №239, а також виконувати інші роботи та послуги безумовно не згадані у даних договорах, які необхідні для належного виконання робіт/надання послуг за даними договорами, а Замовник зобов`язується прийняти їх результати та оплатити такі роботи і послуги.

В матеріалах справи наявні копії додаткових угод до договорів від 10.02.2015 №201/01/02-15/20772 та від 18.04.2016 №201/01/04-16/24629, акти приймання-передачі виконаних робіт .

В ході перевірки відповідачем встановлено, що розрахунки між позивачем та ФОП ОСОБА_1 . проведені у безготівковій формі на суму 2 359 881,67 грн. Станом на 31.03.2017 обліковувалась заборгованість ТОВ «Е С У» перед ФОП ОСОБА_1 у сумі 149 180,00 грн.

Також, у періоді, який перевірявся контролюючим органом, ТОВ «Е С У» мало господарсько-правові взаємовідносини із ФОП ОСОБА_2 на підставі укладеного договору від 01.11.2016 №205/01/11-16/25786 про надання послуг.

Відповідно до умов вказаного договору ФОП ОСОБА_2 (Виконавець) приймає на себе зобов`язання з надання комплексу послуг зі збору, оформлення, підготовки та подачі на реєстрацію до компетентних державних органів комплекту документації, необхідної для початку виконання будівельних робіт та/або вводу об`єкту до експлуатації відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та інших нормативно-правових актів у галузі будівництва, щодо реєстрації «Декларації про готовність об`єкту до експлуатації», а також забезпечення отримання і надання Замовнику (ТОВ «Е С У») зареєстрованих декларацій.

В матеріалах справи наявні копії додатків до договору від 01.11.2016 №205/01/11-16/25786, акти приймання-передачі виконаних робіт .

В ході перевірки відповідачем встановлено, що розрахунки між позивачем та ФОП ОСОБА_2 . проведені у безготівковій формі на суму 1 021 000,00 грн. Станом на 31.03.2017 заборгованість ТОВ «Е С У» перед ФОП ОСОБА_2 . відсутня.

Позивач зазначив, що замовляв роботи та послуги у ФОП ОСОБА_1 з метою виконання господарських угод, укладених ним із ТОВ «Київстар», ПрАТ «МТС Україна», ТОВ «Астеліт», ПрАТ «ВФ Україна» та інших. На підтвердження наведених доводів ТОВ «Е С У» надало до матеріалів справи копії первинних документів по взаємовідносинам із названими контрагентами, а саме: актів прийому-передачі виконаних робіт, актів виконаних робіт, актів попереднього приймання-передачі актів фінального приймання-.передачі.

Дослідивши вказані документи, суд встановив, що позивач надавав ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Атраком», ПрАТ «МТС Україна» та ПрАТ «Київстар» роботи та послуги, зокрема, з подання і отримання санітарних паспортів та протоколів вимірів рівнів електромагнітного поля, які відповідно до пояснень позивача, виконав ФОП ОСОБА_1 .

Стосовно взаємовідносин із ФОП ОСОБА_2 позивач зазначив, що замовляв роботи та послуги у даного контрагента з метою виконання господарських угод, укладених ним із ДПзІІ «Ерікссон» та ТОВ «Хуавей Україна». На підтвердження наведених доводів ТОВ «Е С У» надало до матеріалів справи копії первинних документів по взаємовідносинам із названими контрагентами, а саме: актів здачі-прийомки виконаних робіт, актів виконаних робіт .

Суд встановив, що відповідач звернувся до контрагентів позивача: ТОВ «Київстар», ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Лайфселл» із письмовими запитами щодо надання інформації про надання письмової згоди про залучення третіх осіб для отримання санітарних паспортів на радіотехнічні об`єкти мережі мобільного зв`язку, а саме: ФОП ОСОБА_1.

У відповідь на запит відповідача ПрАТ «ВФ Україна» надійшов лист від 18.09.2017 №ТД-17-12290, де товариство зазначила, що умовами укладених із ТОВ «Е С У» договорів передбачено право останнього залучати до виконання Робіт Субпідрядні організації, однак після повідомлення Замовника про таке залучення. В рамках виданих замовлень за діючими договорами ТОВ «Е С У» жодного разу не повідомляло про залучення третіх осіб та відповідні дозволи на залучення не видавались.

На запит відповідача ПрАТ «Київстар» листом від 18.09.2017 №20941/06 надало відповідь, що ТОВ «Е С У» не надавало запитів на погодження ФОП ОСОБА_1 в якості субпідрядника. Також ПрАТ «Київстар» вказало на те, що відповідно до пункту 2.3.10 Договору Генерального підряду, генеральна підрядна організація зобов`язується «Погоджувати із Замовником залучення до виконання Робіт по цьому Договору третіх осіб (субпідрядників). При цьому, Підрядник відповідає перед Замовником за дії таких осіб, як за свої власні».

ТОВ «Лайфселл» листом від 22.090.2017 №4018 надало відповідь за запит відповідача, де зазначила, що умовами договору, укладеного із ТОВ «Е С У», передача прав та обов`язків третім особам за договором можлива лише зі згоди сторін. При цьому у ТОВ «Е С У» не було замовлено послуг з оформлення санітарних паспортів, відповідно і згода за залучення третіх осіб не надавалась. Умовами договору передбачалось надання послуг із супроводження сайту.

Таким чином, відповідно до відповідей ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ «Київстар» позивач не повідомляв дані товариства про залучення для виконання договорів третіх осіб, зокрема, ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, відповідач вказав на те, що ТОВ «Е С У» на письмовий запит контролюючого органу в ході перевірки, підтвердив, що не видавав довіреності на представлення інтересів підприємства згідно договорів, укладених із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 .

За змістом частини 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що на підтвердження реальності господарських взаємовідносин із ФОП ОСОБА_1 . та ФОП ОСОБА_2 позивач в ході перевірки та судового розгляду справи надав виключно договори про надання робіт/послуг, додаткові угоди, акти приймання-передачі виконаних робіт. При цьому, документи, які б підтвердили реальне виконання вказаними контрагентами умов договорів, зокрема, довіреності, копії отриманих саме даними контрагентами дозвільних документів у позивача відсутні.

Дослідивши зміст актів приймання-передачі виконаних робіт, складних по взаємовідносинах ТОВ «Е С У» із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 суд встановив, що вони не містять детальної інформації про те, які саме послуги/роботи були надані/виконані. В актах вказані виключно назви об`єктів та загальна вартість робіт/послуг. В той же час, в актах приймання-передачі робіт-послуг, складених із контрагентами ТОВ «Е С У», яким надавались відповідні послуги позивачем, наведено перелік документів, які були виготовлені/отримані позивачем та вартість кожної послуги. У зв`язку із цим неможливо встановити чи сам позивач, чи залучені треті особи безпосередньо виконували/надавали відповідні роботи/послуги.

Крім того, позивач не надав доказів того, що не мав можливості самостійно виконати роботи/послуги, замовлені контрагентами ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Атраком», ПрАТ «МТС Україна» та ПрАТ «Київстар», ДПзІІ «Ерікссон» та ТОВ «Хуавей Україна» та необхідність залучення до третіх осіб. Таким чином позивач не пояснив економічну доцільність здійснення перевірених угод та проведених операцій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами реальність господарських взаємовідносин із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , а висновки контролюючого органу про те, що такі взаємовідносини не мали реального характеру є обґрунтованими.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вбачається з обставин справи, позивачем у податкових деклараціях з податку на додану вартість відображено, зокрема, суми податку на додану вартість у розмірі 170167,00 грн. на підставі податкових накладних, виписаних ФОП ОСОБА_2 , у зв`язку із придбанням робіт/послуг.

ФОП ОСОБА_1 не є платником податку на додану вартість, а тому взаємовідносини позивача із даним контрагентом не вплинули на податкову звітність з податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Наявність у позивача належним чином формально оформлених податкових накладних не є безперечною підставою для формування податкового кредиту.

Так, відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, як було зазначено вище, позивач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували реальність (товарність) господарських операцій із ФОП ОСОБА_2 та не довів реального виконання останнім робіт/послуг, що виключає правомірність формування податкового кредиту у межах спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, тому збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість є правомірними, а позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 255251,00 грн. документально не підтверджуються.

Вирішуючи питання правомірності прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 3 499 075,00 грн., суд апеляційної інстанції, враховує наступне.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Суд враховує наявність в матеріалах справи первинних документів по відносинам позивача із ФОП ОСОБА_1 . та ФОП ОСОБА_2 , однак звертає увагу, що формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та придбання товарів/послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

Надані позивачем первинні документи, на думку суду, не дають можливості встановити реальність здійснених операцій, а лише фіксують господарські операцій із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено відповідачем під час перевірки позивача, ТОВ «Е С У» перерахувало на рахунки ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 грошові кошти.

Відповідач, в обґрунтуваннях правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, зазначив, що ТОВ «Е С У» безоплатно отримало роботи/послуги від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та зобов`язано було віднести їх до інших доходів, відповідно до правил бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Суд відхиляє наведені доводи відповідача, оскільки під сумнів контролюючий орган ставить саме реальність виконання ФОП ОСОБА_1 . та ФОП ОСОБА_2 . господарських угод, укладених із позивачем. Отже, доводи відповідача про те, що позивач безоплатно отримав від вказаних контрагентів роботи та послуги суперечить позиції відповідача про відсутність реального характеру таких господарських операцій. Крім того, контролюючим органом не надано доказів того, що позивачем отримано прибуток від подальшої реалізації контрагентам послуг, які були безоплатно отримані від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2

Тобто , в вищевикладеного вбачається, що податкове повідомлення-рішення № від 07.09.2017, яким зменшено суму відємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 3 499 075,00 грн. є протиправним.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Також, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі "Пономарьов проти України" (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд", яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6" (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, частково доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваних ППР в частині, що стосується ТОВ "Енергостар Груп", відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Е С У" та Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядки та строки, передбачені ст..ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма