Справа № 440/99/19
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/99/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І.,

за участю:

секретаря судового засідання - Дубінчина О.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції Центрального округу про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі - позивач, ОСОБА_1 / звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Полтавській області /далі - ДЕІ у Полтавській області/, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна екологічна інспекція Центрального округу про:

- визнання незаконним та скасування наказу Державної екологічної інспекції у Полтавській області про звільнення ОСОБА_1 №20-о від 18 грудня 2018 року;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря з 18 грудня 2018 року;

- стягнення з Державної екологічної інспекції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнення з Державної екологічної інспекції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 10000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення з посади /а.с. 5-7/.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що згідно з наказом Державної екологічної інспекції у Полтавській області №20-о від 18 грудня 2018 року її звільнено з посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря Державної екологічної інспекції у Полтавській області. Зі звільненням не погоджується, оскільки зі змісту постанови Кабінету Міністрів України №102 від 21 лютого 2018 року, наказів Державної екологічної інспекції України №146 від 31 липня 2018 року, №82 від 17 травня 2018 року, №138 від 23 липня 2018 року та №150 від 01 серпня 2018 року слідує, що фактично відбулась реорганізація Державної екологічної інспекції у Полтавській області шляхом об`єднання Держекоінспекції в Полтавській та Черкаській областях та створення Державної екологічної інспекції Центрального округу, на яку покладено виконання функцій припинених територіальних органів. При цьому її завчасно не повідомлено про майбутнє вивільнення, їй не було запропоновано іншу роботу та не дотримано її переважного права на залишення на роботі під час вивільнення працівників у відповідності до частини першої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, чим порушено конституційне право на працю. З прийняттям протиправного наказу про звільнення їй завдано моральної шкоди, адже вона втратила нормальні життєві зв`язки та звичайний дохід, що змушує її прикладати додаткових зусиль для організації життя.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державну екологічну інспекцію Центрального округу, а також призначено судове засідання.

Державна екологічна інспекція у Полтавській області позов не визнала та у відзиві на позовну заяву /а.с. 40-41/ зазначила, що ДЕІ у Полтавській області ліквідовано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №102 від 21 лютого 2018 року та наказу Державної екологічної інспекції України №146 від 31 липня 2018 року, а тому позивача було звільнено відповідно до частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з ліквідацією юридичної особи. З огляду на те, що відбулася ліквідація державного органу, а не його реорганізація, обов`язку щодо надання пропозиції іншої рівноцінної роботи у ДЕІ у Полтавській області не виникло. На виконання приписів статті 49-2 КЗпП України позивачу 23 серпня 2018 року було повідомлено про наступне вивільнення, однак вона відмовилась від підпису про ознайомлення з таким письмовим повідомленням, що засвідчується відповідним актом від 23 серпня 2018 року. Моральна шкода не підлягає відшкодуванню, адже позивачем не наведено обґрунтування щодо завдання їй моральної шкоди та не надано жодних доказів на її підтвердження.

13 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив /а.с.59-61/, в якій позивач зазначила, що накази Державної екологічної інспекції України №102 від 21 лютого 2018 року та №146 від 37 липня 2018 року підтверджують факт реорганізації ДЕІ у Полтавській області шляхом злиття двох територіальних органів Державних екологічних інспекцій у Полтавській та Черкаській областях в новостворений територіальний орган - Державну екологічну інспекцію Центрального округу. Накази Державної екологічної інспекції України №138 від 23 липня 2018 року та №150 від 01 серпня 2018 року свідчать про передачу повноважень у здійсненні контролю за станом навколишнього природного середовища від Державної екологічної інспекції у Полтавській області до Державної екологічної інспекції Центрального округу. Положення ДЕІ у Полтавській області та ДЕІ Центрального округу є ідентичними за змістом та переліком повноважень, що вказує на передачу відповідних повноважень та виконання одних і тих самих завдань. Про існування повідомлення про наступне вивільнення №10 від 08 серпня 2018 року та акту від 23 серпня 2018 року про відмову від підпису такого повідомлення вона дізналася лише під час судового розгляду справи. Крім того, реєстрація повідомлення про наступне вивільнення №10 від 08 серпня 2018 року була здійснена на офіційному бланку особою, яка не є працівником відповідного відділу Держекоінспекції. Датою реєстрації такого повідомлення є 08 серпня 2019 року, однак лише 21 серпня 2018 року (згідно штампу вхідної кореспонденції) ДЕІ у Полтавській області отримала наказ Державної екологічної інспекції України "Про оголошення ліквідації Держекоінспекції" №146 від 31 липня 2018 року, а тому таке повідомлення не є належним доказом у справі. Акт про відмову від підписання про ознайомлення та отримання повідомлення про наступне вивільнення, який складено 23 серпня 2018 року, підписано, крім інших, головою ліквідаційної комісії ОСОБА_2 , яка у цей день була відсутня на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу за серпень 2018 року та актом від 23 серпня 2018 року.

11 березня 2019 року до суду надійшли заперечення ДЕІ у Полтавській області на відповідь на відзив /а.с. 91-93/, в яких третя особа зазначила, що повноваження ДЕІ Центрального округу є ширшими ніж повноваження ДЕІ у Полтавській області, а тому довід позивача про їх ідентичність є безпідставним. З огляду на те, що 06 серпня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис щодо прийняття рішення Державної екологічної інспекції України про припинення діяльності ДЕІ у Полтавській області як юридичної особи публічного права на підставі наказу Державної екологічної інспекції України №102 від 21 лютого 2018 року, довід позивача про неможливість складення 08 серпня 2018 року повідомлення про наступне вивільнення №10 також є безпідставним. Довідка про нараховану заробітну плату за жовтень 2018 року та розрахунок середньої заробітної плати №2731/01-14/03-09 від 07 листопада 2018 року не є належними доказами, адже довідка підписана неуповноваженими особами.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року зупинено провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна екологічна інспекція Центрального округу про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди до набрання законної сили судовим рішенням у справі №440/4029/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Полтавській області про стягнення заробітної плати за вересень 2018 року в розмірі 38744,00 грн та за жовтень 2018 року в розмірі 24244,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року поновлено провадження у справі №440/99/19 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання Державної екологічної інспекції Центрального округу про закриття провадження у справі та замінено відповідача - Державну екологічну інспекцію у Полтавській області на її правонаступника - Державну екологічну інспекцію Центрального округу /далі - відповідач, ДЕІ Центрального округу/.

У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, а представник відповідача у судове засідання не з`явился, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи /а.с. 260/.

Частиною першою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом першим частини третьої цієї статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на те, що відповідач свого уповноваженого представника до суду не направив та про причини його неявки не повідомив, суд визнав за можливе проводити судове засідання за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно з наказом Державної екологічної інспекції у Полтавській області №06-0 від 11 січня 2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначена на посаду головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області за підсумками проведеного конкурсу з випробувальним терміном 2 місяці, тимчасово, на час відсутності основного працівника, про що зроблені відповідні записи у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 під номером 8 /а.с. 11, 38 зворот, 42/.

Відповідно до наказу Державної екологічної інспекції у Полтавській області №129-0 від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області, що підтверджується записом №9 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 /а.с.38 зворот/.

Згідно з наказом Державної екологічної інспекції у Полтавській області №20-0 від 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області в Державній екологічній інспекції у Полтавській області у зв`язку з ліквідацією установи відповідно до частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, про що зроблено запис №10 у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 /а.с. 38 зворот, 47/.

Не погодившись із наказом Державної екологічної інспекції у Полтавській області №20-0 від 18 грудня 2018 року про звільнення із займаної посади, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та аргументам учасників справи, вказаним у заявах по суті, суд виходить з такого.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулює Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року /далі - Закон №889-VIII/.

Відповідно до частин другої та третьої статті 5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, а згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення /стаття 87 цього Закону/.

Пункт перший частини першої статті 87 Закону №889-VIII визначає одну із підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Отже, зі змісту вказаної норми слідує, що державну службу може бути припинено за ініціативою суб`єкта призначення у випадках: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, 2) ліквідації державного органу 3) реорганізації державного органу - у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частина третя статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Враховуючи норми статті 5 та частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10 грудня 1971 року /далі - КЗпП України/ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частини друга та третя цієї статті встановлюють, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Беручи до уваги наведені положення Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

А в постановах від 04 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 у справі №21-108а14 та від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи дійсно мало місце ліквідація органу чи його реорганізація пов`язана зі зміною в організації виробництва і праці, функцій цього органу, скорочення чисельності або штату працівників). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

З`ясовуючи фактичність ліквідації Державної екологічної інспекції у Полтавській області, яка згідно з оспорюваним наказом № 20-о від 18 грудня 2018 року стала підставою для звільнення ОСОБА_1 , судом встановлено наступне.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України /далі - ЦК України/ юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною першою статті 106 вказаного Кодексу злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади, а згідно з частиною першою статті 110 цього Кодексу юридична особа ліквідується: 1) за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; 2) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; 3) за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Відповідно до частини третьої статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки, у тому числі вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. При реорганізації юридична особа також припиняється, проте всі її права та обов`язки переходять до її правонаступника. Юридична особа може бути реорганізована шляхом злиття з іншою юридичною особою. Реорганізація можлива за рішенням відповідного органу державної влади. При реорганізації юридичної особи можливе розірвання власником або уповноваженим органом трудового договору з працівником тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників.

Постановою Кабінету Міністрів України "Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища" №102 від 21 лютого 2018 року постановлено: 1) утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної екологічної інспекції за переліком згідно з додатком 1, в т. ч. Державну екологічну інспекцію Центрального округу (Полтавська та Черкаська області); 2) ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної екологічної інспекції за переліком згідно з додатком 2, в т. ч. Державну екологічну інспекцію у Полтавській області; 3) установити, що територіальні органи Державної екологічної інспекції, що ліквідуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам, які утворюються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Зі змісту вказаної постанови слідує, що вона не містить обґрунтування відмови держави від виконання функцій, які були покладені на територіальні органи, що ліквідуються. Натомість зазначено, що створюється Державна екологічна інспекція Центрального округу (Полтавська та Черкаська області), якій передаються повноваження Державної екологічної інспекції у Полтавській області.

З аналізу змісту Положення про Державну екологічну інспекцію Центрального округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України №82 від 17 травня 2018 року, вбачається, що на Державну екологічну інспекцію Центрального округу покладені повноваження та функції, які були віднесені до повноважень Державної екологічної інспекції у Полтавській області, наведені у Положенні про Державні екологічні інспекції у Полтавській області, затвердженому наказом Державної екологічної інспекції України № 652 від 28 вересня 2017 року "Про затвердження Положень про Державну екологічну інспекцію в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, морські екологічні інспекції" /а.с. 18-32, 114-131, 139-152/.

Наказом Державної екологічної інспекції України "Про питання діяльності Державної екологічної інспекції Центрального округу" №138 від 23 липня 2018 року встановлено, що Державна екологічна інспекція України здійснює свої повноваження на території Черкаської та Полтавської областей через утворений у відповідному порядку міжрегіональний територіальний орган Держекоінспекції, а саме: Державну екологічну інспекцію Центрального округу /а.с.17/.

Наказом Державної екологічної інспекції України №146 від 31 липня 2018 року, з урахуванням змін внесених наказом Державної екологічної інспекції України №202 від 10 жовтня 2018 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №102 від 21 лютого 2018 року "Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища" ліквідовано Державну екологічну інспекцію у Полтавській області як юридичну особу публічного права, утворено ліквідаційну комісію Державної екологічної інспекції у Полтавській області та призначено голову ліквідаційної комісії з правом підпису документів щодо припинення Державної екологічної інспекції у Полтавській області, якій доручено забезпечити дотримання порядку звільнення працівників відповідно до Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України /а.с.43, 162/.

Відповідно до наказу Державної екологічної інспекції України №150 від 01 серпня 2018 року "Про реалізацію заходів державного нагляду (контролю) Держекоінспекції на 2018 рік" змінено найменування органу державного нагляду (контролю) «Інспекція у Черкаській області» та «Інспекція у Полтавській області» на «Інспекцію Центрального округу» /а.с. 15-16/.

Таким чином, Державній екологічній інспекції Центрального округу (Полтавська та Черкаська області) передано повноваження Державної екологічної інспекції у Полтавській області.

Враховуючи викладене, суд вважає, що мала місце реорганізація Державної екологічної інспекції у Полтавській області, а не її ліквідація, а відтак на неї покладався обов`язок щодо працевлаштування позивача.

Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту статті 40 Кодексу передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, відповідно до частин першої - третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Отже, власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належним чином виконали вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. При цьому обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17 та Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17.

Судом встановлено, що згідно з пунктами 2.2 та 2.3 Штатного розпису на 2018 рік Державної екологічної інспекції Центрального округу, затвердженого в.о. Голови Державної екологічної інспекції України ОСОБА_3 . 20 червня 2018 року, серед штату у кількості 94 штатних одиниць наявні посади головного спеціаліста відділу екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу (у кількості 4 штатних одиниць) та головного спеціаліста відділу екологічного нагляду (контролю) атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу (у кількості 4 штатних одиниць) /а.с. 111-113/ , які є рівноцінними посадами тій посаді, яку займала позивач на момент звільнення, згідно з пунктом 3 Штатного розпису на 2018 рік Державної екологічної інспекції у Полтавській області, затвердженого в.о. Голови Державної екологічної інспекції України ОСОБА_3 29 січня 2018 року/ а.с. 153/. Підтверджують це і посадові інструкції головного спеціаліста відділу екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу /а.с. 124-127/, головного спеціаліста відділу екологічного нагляду (контролю) атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Центрального округу /а.с. 128- 131/ та головного спеціаліста відділу екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області /а.с. 154 -157/.

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а.с. 238-240/ ДЕІ Центрального округу зареєстрована як юридична особа 22 травня 2018 року та її Штатний розпис на 2018 рік затверджений керівником 20 червня 2018 року, тобто до моменту винесення оспорюваного наказу Державної екологічної інспекції у Полтавській області №20-о від 18 грудня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Таким чином, ДЕІ у Полтавській області мала можливість виконати обов`язок щодо надання позивачу пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 2а-16510/112/2670.

Водночас в матеріалах справи відсутні докази надання ОСОБА_1 пропозиції щодо іншої рівноцінної посади державної служби у державному органі, що утворився внаслідок реорганізації.

Отже, ДЕІ у Полтавській області діяла не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, що призвело до порушення порядку звільнення позивача за частиною першою статті 87 Закону України "Про державну службу" та частиною першою статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки ОСОБА_1 не було запропоновано роботу, яку вона могла б виконувати відповідно до своєї кваліфікації в Державній екологічній інспекції Центрального округу, створеній згідно з постановою Кабінету Міністрів України №102 від 21 лютого 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ДЕІ у Полтавській області не виконано обов`язку, встановленого статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, а тому позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області Державної екологічної інспекції у Полтавській області незаконно.

Таким чином, вимога позивача про визнання незаконним (протиправним) та скасування наказу Державної екологічної інспекції у Полтавській області "Про звільнення ОСОБА_1 " №20-о від 18 грудня 2018 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Одночасно суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_1 такою, яку було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно із частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В абзаці 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Таким чином, у випадку незаконного звільнення поновлення особи можливе лише на тій роботі, з якої її було звільнено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №815/436/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 78528547).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з наказом Державної екологічної інспекції у Полтавській області №20-0 від 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із посади головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Полтавської області в Державній екологічній інспекції у Полтавській області /а.с. 38, 47/.

Відповідно до запису №9010348 від 10 липня 2019 року, внесеному до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державну екологічну інспекцію у Полтавській області припинено /а.с.241-244/.

Таким чином, поновити ОСОБА_1 в державному органі, з якого її було звільнено, неможливо, у зв`язку з чим позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу екологічного контролю водних ресурсів та атмосферного повітря Державної екологічної інспекції у Полтавській області задоволенню не підлягає.

Підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді у новоутвореному територіальному органі - Державній екологічній інспекції Центрального округу відсутні, адже це суперечить положенням статті 235 КЗпП України та її не було переведено на таку посаду в ДЕІ Центрального округу в установленому законом порядку.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Державної екологічної інспекції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені висновки суду про те, що мала місце фактично реорганізація, а не ліквідація Державної екологічної інспекції у Полтавській області, правонаступником якої є Державна екологічна інспекція Центрального округу, а також висновок суду про протиправність наказу про звільнення позивача із займаної посади, суд вважає за необхідне стягнути з Державної екологічної інспекції Центрального округу як правонаступника Державної екологічної інспекції у Полтавській області середній заробіток позивача за весь час вимушеного прогулу.

За відсутності законодавчого визначення поняття "вимушений прогул" суд зазначає, що під вимушеним прогулом необхідно розуміти проміжок часу, протягом якого працівник був позбавлений можливості виконувати роботу за посадою внаслідок припинення публічної служби за спірним рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто час з наступного (включно) за звільненням дня до дня постановлення судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 09 грудня 2015 року у справі №6-2123цс15 та Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 816/979/17..

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24 березня 1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі -Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно із довідкою Державної екологічної інспекції у Полтавській області №35 від 05 лютого 2019 року середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складав 5180,82 грн, а середньоденний заробіток - 235,49 грн. При цьому ДЕІ у Полтавській області провела розрахунок, виходячи з кількості фактично відпрацьованих днів роботи позивача відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року /а.с. 54, 182/.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Оскільки днем звільнення ОСОБА_1 є 18 грудня 2018 року, а першим днем вимушеного прогулу є 19 грудня 2018 року, та справа вирішена по суті 10 вересня 2019 року, то на період часу вимушеного прогулу позивача з 19 грудня 2018 року по 10 вересня 2019 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 180 робочих дня, а саме: 8 робочих днів грудня 2018 року (19.12.2018-22.12.2018, 26.12.2018-29.12.2018), 21 робочий день січня 2019 року (02.01.2019-04.01.2019, 08.01.2019-11.01.2019, 14.01.2019-18.01.2019, 21.01.2019-25.01.2019, 28.01.2019-31.01.2019), 20 робочих днів лютого 2019 року (01.02.2019, 04.02.2019-08.02.2019, 11.02.2019-15.02.2019, 18.02.2019-22.02.2019, 25.02.2019-28.02.2019), 20 робочих днів березня 2019 року (01.03.2019, 04.03.2019-07.03.2019, 11.03.2019-15.03.2019, 18.03.2019-22.03.2019, 25.03.2019-29.03.2019), 20 робочих днів квітня 2019 року (01.04.2019-05.04.2019, 08.04.2019-12.04.2019, 15.04.2019-19.04.2019, 22.04.2019-26.04.2019), 22 робочих дня травня 2019 року (02.05.2019-03.05.2019, 06.05.2019-08.05.2019, 10.05.2019-11.05.2019, 13.05.2019-17.05.2019, 20.05.2019-24.05.2019, 27.05.2019-31.05.2019), 18 робочих днів червня 2019 року (03.06.2019-07.06.2019, 10.06.2019-14.06.2019, 18.06.2019-21.06.2019, 24.06.2019-27.06.2019), 23 робочих дня липня 2019 року (01.07.2019-05.07.2019, 08.07.2019-12.07.2019, 15.07.2019-19.07.2019, 22.07.2019-26.07.2019, 29.07.2019-31.07.2019), 21 робочий день серпня 2019 року (01.08.2019-02.08.2019, 05.07.2019-09.08.2019, 12.07.2019-16.07.2019, 19.08.2019-23.07.2019, 27.08.2019-23.08.2019) та 7 робочих днів вересня 2019 року (02.09.2019-06.09.2019, 09.09.2019-10.09.2019).

З урахуванням викладеного, стягненню з в Державної екологічної інспекції Центрального округу на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2018 року по 10 вересня 2019 року у розмірі 42388,20 грн (235,49 грн (середньоденний заробіток ОСОБА_1 ) х 180 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу)) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Державної екологічної інспекції у Полтавській області моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення з посади, у сумі 10000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач посилалася на втрату нормальних життєвих зв`язків внаслідок позбавлення доходу. При цьому позивач не вказала конкретних обставин, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків та негативному відображенні на сім`ї, та настанні наслідків, спричинених протиправним звільненням позивача, що призвели до моральних та душевних стражданнях позивача. Не пояснила позивач з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями інспекції і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, то вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Отже, адміністративний позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Державної екологічної інспекції Центрального округу (вул. Коцюбинського, буд. 6, м. Полтава, Полтавська область, 36039, ідентифікаційний код 42149108) про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції у Полтавській області "Про звільнення ОСОБА_1 " №20-о від 18 грудня 2018 року.

Визнати ОСОБА_1 такою, яку було звільнено за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Стягнути з Державної екологічної інспекції Центрального округу (вул. Коцюбинського, буд. 6, м. Полтава, Полтавська область, 36039 , ідентифікаційний код 42149108) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 грудня 2018 року по 10 вересня 2019 року у сумі 42388,20 грн (сорок дві тисячі триста вісімдесят вісім гривень двадцять копійок) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у порядку, встановленому статтею 297 з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11 вересня 2019 року.

Суддя Н.І. Слободянюк