Справа № 120/2046/19-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2019-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 вересня 2019 р. Справа № 120/2046/19-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук Максим Петрович, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області, про визнання дій, бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправними дій щодо застосування у грудні 2018 року та у 2019 році для визначення позивачу посадового окладу із встановленої пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06.12.2016 року розрахункової величини "прожитковий мінімум"; визнання протиправною бездіяльності щодо незастосування для визначення позивачу з 04.12.2018 року по 01.06.2019 року посадового окладу у встановленому п. 23 розділу 12 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року, ч. 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ від 07.07.2010 року, ч. 3 ст. 133 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII від 12.02.2015 року в редакції рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, розмірі 15 мінімальних заробітних плат; зобов`язання Державної судової адміністрації України надати територіальному управлінню Державної судової адміністрації України у Вінницькій області в повному обсязі кошти для визначення з 04.12.2018 року і надалі, до дня припинення такого права, посадового окладу у встановленому п. 23 розділу 12 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року, ч. 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VІ від 07.07.2010 року, ч. 3 ст. 133 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII від 12.02.2015 року в редакції рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, розмірі 15 мінімальних заробітних плат, встановлених на 2018-2020 роки Законом України "Про Державний бюджет України"; зобов`язання Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області донарахувати і виплатити судді Гайсинського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 з 04.12.2018 року по 01.06.2019 року, нарахувати і виплачувати йому надалі до дня припинення такого права суддівську винагороду, виходячи з розміру посадового окладу 15 мінімальних заробітних плат, встановлених Законами України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", "Про Державний бюджет України на 2019 рік", "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що посадовий оклад судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначеного ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", тобто у розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Однак, з 04.12.2018 року по 01.06.2019 року територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, на думку позивача, в порушення зазначених норм, нарахувало та виплатило ОСОБА_1 суддівську винагороду у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством, зокрема, із застосуванням розрахункової величини для встановлення посадового окладу із розміру прожиткового мінімуму.

Державна судова адміністрації України своїм правом на подання суду відзиву на позовну заяву не скористалася.

Представником Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області до суду подано відзив на позовну заяву, мотивований тим, що з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" у відповідачів відсутні правові підстави для виплати ОСОБА_1 з 04.12.2018 року суддівської винагороди виходячи з розміру 15 мінімальних заробітних плат. Оскільки, відповідно до п. 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену положеннями Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яку встановлено відповідно штатних розписів, у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Указом Президента України "Про призначення суддів" №320/2009 від 13.05.2009 року ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області відповідно до ст. 127, ч. 1 ст.128 Конституції України.

Відповідно Указу Президента України "Про призначення суддів" № 157/2017 року від 12.06.2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Гайсинського районного суду Вінницької області відповідно до ч. 5 ст. 126, ч. 1 ст. 128, пп. 2 п. 16-1 розділу XI " Перехідні положення" Конституції України".

Із відомостей, зазначених у розрахункових листах, грошове забезпечення позивача визначено із застосуванням розрахункової величини відповідно до п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06.12.2016 року.

Відповідний розмір отримуваної суддівської винагороди одночасно є предметом оскарження у даній справі.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

30.09.2016 року набрав чинності Закон України від 02.06.2016 року "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Закону суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. 2 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, № № 41-45, ст. 529; 2015 року, № № 18-20, ст. 132 із наступними змінами), крім положень, зазначених у п. 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, № № 41-45, ст. 529; 2015 року, № № 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно п. 24 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду, крім зазначеного у п. 23 цього розділу, становить: з 1 січня 2017 року - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; з 1 січня 2018 року - 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; з 1 січня 2019 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; з 1 січня 2020 року - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відтак, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року.

Аналізуючи викладене, суд зазначає про те, що законодавцем розмежовано розмір суддівської винагороди суддів, що пройшли кваліфікаційне оцінювання, та тих суддів, що такого оцінювання не пройшли з незалежних від них причин.

Беручи до уваги, той факт, що ОСОБА_1 не пройшов кваліфікаційного оцінювання, тому відповідно до п. 23 ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року його посадовий оклад обчислюється на підставі положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено, що у 2018 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3723 гривень, також, вказаною статтею Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 4173 гривень.

З аналізу ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року та ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року слідує, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписом ч. 2 ст. 130 Конституції України.

Вищезазначене обумовлює не застосування п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини.

З даного приводу Верховний Суд раніше висловлював правову позицію у справі, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи. Зокрема у справі № 820/1853/17 зазначено, що норма ч. 3 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього.

Таким чином, після ухвалення рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року викладена у первинній редакції: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, як п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Таким чином, з 01.01.2017 року розмір посадового окладу суддів, як тих що пройшли кваліфікаційне оцінювання, так і тих, що не пройшли його визначається відповідачем з розрахункової величини 1600 грн.

Відповідно до положень Законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

До 01.01.2017 року обидва закони визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах. А відтак, спеціальною нормою, якою визначено розмір мінімальної заробітної плати для обрахунку розміру посадового окладу судді місцевого суду, є п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, даним приписом законодавець заборонив застосовувати при обчисленні розміру посадового окладу, в тому числі й суддям, таку розрахункову величину, як мінімальна заробітна плата, запровадивши при цьому іншу величину при такому обрахунку - прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначивши, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини така застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 819/972/17, від 26.09.2018 року у справі № 820/1853/17 та від 31.07.2018 року у справі № 808/2232/17, а також у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 року у справі № 806/572/18.

Також, суд звертає увагу на те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" не внесені зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року чи Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 1 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року, відсутні законодавчі підстави враховувати п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" при нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п. 7, 8 ч. 5 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Позивач наполягає, що застосування відповідачами при виплаті йому суддівської винагороди п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" та не виконання п. 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Відповідно до ст. 149 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з ч. 3 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України. Територіальні управління є територіальними органами Державної судової адміністрації України та їй підпорядковуються. Відповідачі як державні органи мають право діяти виключно в межах діючого законодавства.

Враховуючи викладене, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Вінницькій області здійснило нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 прожиткових мінімумів, на підставі положень чинного законодавства України та відповідних роз`яснень Державної судової адміністрації України, як головного розпорядника бюджетних коштів.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості бюджетної системи України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов`язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов`язань, у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття щомісячне довічне грошове утримання, що міститься у п.п. "е" п.п. 165.1.1 п. 165.1 ст. 165 ПК України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч. 5, 6 ст. 47 Закону № 2453-VІ).

В п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012).

Відтак, аналізуючи зазначене, суд, бере до уваги ч. 2 ст. 130 Конституції України, якою визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , призначений на посаду судді Гайсинського районного суду до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року та не пройшов кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що у своїй сукупності є підставою обрахунку йому посадового окладу з огляду на розмір, визначений ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно зі ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України, законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На сьогодні положення п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

Зважаючи на обґрунтованість нарахування та виплати позивачу посадового окладу, виходячи із розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі статтею 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України та законами України, відтак, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється, оскільки позивач згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Вінницькій області, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович