Справа № 120/2013/19-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

02 вересня 2019 р. Справа № 120/2013/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід Олени Степанівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Ніконової Тетяни Василівни

представника позивача: Балтака Дмитра Олеговича

представника відповідача: Суботіна Андрія Валерійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Донецького прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 )

про: визнання дій протиправними

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача з копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять лікарську таємницю, конфіденційну інформацію та персональні дані позивача шляхом надання відповіді від 14.01.2019 року за вих. № 14-296 на запит слідчого Другого слідчого відділу Територіальнного управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. від 09.01.2019 року за вих. № 03-21/2-241.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем 14.01.2019 року на запит слідчого від 09.01.2019 року надані належним чином посвідчені копії документів, а саме: особової справи позивача; контракту на проходження служби; обліково-послужну та службові картки; паспорт та військовий квиток позивача; накази про зарахування до списків особового складу, про присвоєння останнього військового звання, про призначення на посаду; посадові обов`язки та службову характеристику позивача; висновок військово-лікарської комісії про придатність до військової служби; витяг з книги алфавітного обліку особового складу; відомість контролю виконання службових обов`язків та виходу на службу персоналом відділу прикордонного контролю штабу військової частини з серпня по грудень 2018 року; накази начальника Донецького прикордонного загону № 1590-АГ від 14.11.2018 року, № 1609-АГ від 19.11.2018 року, № 1650-АГ від 28.11.2018 року. Дії відповідача з копіювання та розповсюдження відомостей відносно позивача, остання вважає протиправними, з огляду на те, що такі відомості становлять лікарську таємницю, конфіденційну інформацію та персональні дані позивача. До того ж, розголошення таких відомостей відбулось без згоди позивача. Тому, вона вважає, що, у даному випадку, відповідач не дотримався вимог, встановлених законодавством про захист персональних даних, порядку захисту персональних даних, що в свою чергу, призвело до незаконного доступу до них та порушення прав позивача на захист персональних даних від незаконного розповсюдження. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 01.07.2019 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 23.07.2019 року.

23.07.2019 року за вх. № 37849 представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про витребування письмових доказів, а саме: особової справи позивача П-017893 та наказу Адміністрації ДПСУ «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Державній прикордонній службі України та Інструкції із захисту персональних даних у Державній прикордонній службі України» № 501 від 07.07.2011 року. Клопотання обґрунтоване тим, що розголошена відповідачем інформація міститься в особовій справі позивача. Остання згідно довідки начальника відділу кадрів відповідача після звільнення позивача з військової служби була направлена до Вінницького ОМВК Вінницької області. Крім того, зі змісту відповіді Адміністрації Державної прикордонної служби України № 30/Б-797 від 26.04.2019 року слідує, що спірні відносини додатково регламентуються наказом АДПСУ «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Державній прикордонній службі України та Інструкції із захисту персональних даних у Державній прикордонній службі України» № 501 від 07.07.2011 року. Додатково до вказаного клопотання представник позивача додав належним чином завірені копію довідки відповідача, інформаційного запиту від 15.04.2019 року та відповіді на нього від 26.04.2019 року за вих. № 30/Б-797.

У судовому засіданні 23.07.2019 року представник позивача клопотання підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення клопотання заперечував та вважав за недоцільне витребувати вказані документи. Ухвалою суду від 23.07.2019 року вказане клопотання задоволено та витребувані вказані документи у Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату Вінницької області та в Адміністрації Державної прикордонної служби України. Судове засідання відкладено на 07.08.2019 року.

05.08.2019 року за вх. № 40128 Адміністрацією Державної прикордонної служби України надано до суду належним чином засвідчену копію наказу Адміністрації ДПСУ "Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Державній прикордонній службі України та Інструкції із захисту персональних даних у Державній прикордонній службі України" № 501 від 07.07.2011 року.

Цього ж дня за вх. № 40160 представником відповідача через канцелярію суду надано відзив, в якому він позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач вважає, що його дії направлені на виконання запиту слідчого від 09.01.2019 року є законними, оскільки вказаний запит був розглянутий індивідуально з огляду на повноваження запитувача, підстави запиту, обсягу запитуваної інформації. Передані слідчому копії матеріалів були долучені до кримінального провадження, відомості якого також були захищені від розголошення ст. 222 Кримінального кодексу України (далі КК України). Окремо відповідач звертає увагу на те, що в запиті зазначалось, що здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про що внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 0000056 від 27.12.2018 року. В свою чергу, залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на служба без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану безпосередньо впливають на обороноздатність, як складову національної безпеки. Дії відповідача відповідають ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» (далі ЗУ «Про захист персональних даних»), оскільки поширення персональних даних відбулось без згоди суб`єкта персональних даних в інтересах національної безпеки.

07.08.2019 року за вх. № 40682 представником позивача через канцелярію суду подано заяву про вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення. Представник позивача повідомляє суд, що з об`єктивних причин позбавлений можливості надати суду докази понесених позивачем судових витрат, оскільки за умовами укладеного договору про надання правової допомоги сума гонорару адвоката сплачується після проголошення судового рішення, а для підтвердження реальності його оплати необхідно надати первинні бухгалтерські документи.

Одночасно за вх. № 40683 представником позивача через канцелярію суду надано заяву про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

Цього ж дня за вх. № 40678 представником відповідача через канцелярію суду надано відзив, в якому він позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з мотивів викладених у відзиві за вх. № 40160, який надійшов до суду 05.08.2019 року.

07.08.2019 року представником позивача через канцелярію суду надано відповідь на відзив, в якій він вказує на те, що дії відповідача з копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять лікарську таємницю, конфіденційну інформацію та персональні дані позивача були вчинені без наявної з даного приводу відповідної ухвали слідчого судді, тобто без застосування органом досудового розслідування обов`язкової та необхідної, у даному випадку, процедури передбаченої гл. 15 Кримінально процесуального кодексу України (далі КПК України). Таким чином, за умови відсутності відповідної ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів відповідач не мав жодних правових підстав для надання інформації та копій документів, зазначених слідчим у запиті.

У судовому засіданні 07.08.2019 року витребувані судом документи були оглянуті сторонами та приєднані до матеріалів справи. Судове засідання відкладено на 12.08.2019 року.

09.08.2019 року за вх. № 41196 через канцелярію суду Вінницького об`єднаного міського військового комісаріату Вінницької області належним чином засвідчену копію особової справи позивача П-017893.

12.08.2019 року за вх. № 41415 представником позивача через канцелярію суду подано додаткові письмові пояснення, в яких він вказав, що суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення. Запит від 09.01.2019 року та відповідь на нього від 14.01.2019 року не містять будь-якого посилання на те, що відповідна інформація, яка стосувалась позивача по справі запитувалась та/або надавалась в інтересах національної безпеки України.

У судовому засіданні 12.08.2019 року була досліджена витребувана судом особова справа позивача та приєднана до матеріалів судової справи. Судове засіданні відкладено на 02.09.2019 року.

30.08.2019 року за вх. № 44224 представником відповідача надані заперечення на позовну заяву, в якій він підтримав свої доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, а також зазначив, що наведені позивачем докази, в якості підтвердження його позиції, що слідчий мав би витребувати інформацію шляхом отримання ухвали слідчого судді є неналежним в розумінні ст. 73 КАС України, оскільки наведена позивачем «напрацьована слідча практика» стосується досудових розслідувань правопорушень за іншими кваліфікаційними ознаками (статтями КК України). Додатково відповідач вказав на те, що поняття «основи національної безпеки» у КК України та «інтереси національної безпеки» у Законі не є тотожними.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач проходила дійсну військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу у відповідача та 01.03.2019 року на підставі наказу відповідача була звільнена з військової служби у запас та виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

11.01.2019 року на адресу відповідача надійшов лист за вих. № 03-21/2-241 від 09.01.2019 року від слідчого Другого слідчого відділу територіального управління ДБР розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. про надання належним чином завірених копій документів стосовно позивача, зокрема: завіреної копії особової справи, копії контракту про проходження служби, завіреної копії обліково-послужної картки, завіреної копії службової картки, завіреної копії паспорту, військового квитка, витягу з наказу про зарахування до списків особового складу, витягу з наказу про присвоєння останнього військового звання, витягу з наказу про призначення на останню посаду, посадових обов`язів, службової характеристики, висновку ВЛК про придатність до військової служби, витягу з книги алфавітного обліку особового складу, відомостей контролю виконання службових обов`язків та виходу на службу персоналом відділу прикордонного контролю штабу за період з серпня по грудень 2018 року, наказів начальника відповідача № 1590-АГ від 14.11.2018 року, № 1609-АГ від 19.11.2018 року, № 1650-АГ від 28.11.2018 року. Додатково слідчий просив повідомити, чи проводились службові розслідування щодо встановлення причин та умов не можливості виконання службових обов`язків, відсутність на службі позивача на підставі яких прокуратурою Маріупольського гарнізону 11.09.2018 року внесені відомості до ЄРДР № 0000181 відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, якщо так, то просив надати копію відповідного висновку службового розслідування. Крім того, слідчий просив повідомити, чи надавала позивач будь-які усні чи письмові пояснення щодо самовільного залишення військової частини або місця несення служби після 11.12.2018 року, якщо так, то просив надати копію пояснення чи відповідного рапорту щодо спілкування з позивачем.

За результатами розгляду вказаного листа відповідачем 14.01.2019 року за вих. № 14-296 надана відповідь, до якої додано додаток на 29 аркушах. У листі відповідач вказав, що службове розслідування щодо встановлення причин та умов неможливості виконання службових обов`язків з боку позивача не проводилось, у зв`язку з відсутністю підстав на те, а також у зв`язку з тим, що у відповідності до довідки № 261 від 06.06.2018 року госпітальної ВЛК Головного військово-клінічного центру ДПСУ позивач визнана «придатною до військової служби». Крім того, після 11.12.2018 року жодних письмових (усних) пояснень від позивача не надходило.

22.04.2019 року позивач звернулась із заявою до відповідача з проханням повідомити перелік інформації, яка була надана на запит від 09.01.2019 року.

08.05.2019 року за вих. № 14-40/4 відповідачем за результатами розгляду заяви позивача була надано письмову відповідь, в якій повідомлено, що ним в порядку ст. 93, 262 КПК України надано: завірену копію особової справи, завірену копію службової картки, витяг з наказу про зарахування до списків особового складу, витяг з наказу про призначення на останню посаду, посадові обов`язки, витяг з книги алфавітного обліку особового складу, відомості контролю виконання службових обов`язків та виходу на службу персоналом відділу прикордонного контролю штабу за період часу з серпня по грудень 2018 року, копії наказів начальника відповідача № 1590-АГ від 14.11.2018 року, № 1609-АГ від 19.11.2018 року, № 1650-АГ від 28.11.2018 року.

Дії відповідача позивач вважає протиправними, відповідно звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ч. 1 ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст. 32 Конституції України).

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення чинного законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних»; конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» (далі ЗУ «Про інформацію»); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі ЗУ «Про доступ до публічної інформації»).

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте життя узгоджується із міжнародно-правовими актами.

Ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ст. 8).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (п. 1 ст. 17).

За ЦК України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (ст. 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ч. 3 ст. 269 ЦК України).

Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

В силу ч. 1 та 2 ст. 11 ЗУ «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

У свою чергу за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (ст. 20 ЗУ «Про інформацію»).

Відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про доступ до публічної інформації»).

Ст. 21 ЗУ «Про інформацію» визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про інформацію»).

Конституційний Суд України в абз. 1 п. 1 резолютивної частини рішення від 30.10.1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Аналогічного висновку під час офіційного тлумачення положень ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2. 3 ст. 34 Конституції України дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою, членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою. Органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 391 Основ законодавства України про охорону здоров`я пацієнт має право на таємницю про стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Ст. 40 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачено, що медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження. Огляд та їх результати. Інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Системний аналіз наведених норм доводить, що інформацією про фізичну особу (персональними даними) є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. У свою чергу, за порядком доступу така інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом, конфіденційної.

Конфіденційною визнається інформація про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, адресу, дату і місце народження, а також про майновий стан особи та інші персональні дані. При цьому, перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Чинним законодавством встановлено заборону на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Виняток становить, якщо такі дії здійснюються виключно в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що слідчим надіслано відповідачеві лист від 09.01.2019 року про надання належним чином завірених копій документів стосовно позивача. У вказаному листі було зазначено, що ці документи та інформація збираються в межах кримінального провадження, проте вказівки про те, що такі дії здійснюються в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини не було.

У судовому засіданні представник відповідача з цього приводу пояснив, що кримінальне провадження відкрито у зв`язку з самовільним залишенням позивачем військової частини. Такі дії позивача відповідач оцінює як безпосередню загрозу національній безпеці, економічному добробуту та правам людини.

Однак суд критично оцінює такі пояснення з огляду на те, що у відповідності до діючого законодавства суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, що подає запит щодо доступу до персональних даних володільцю персональних даних у запиті зазначає:

1) прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника);

2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника);

3) прізвище, ім`я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит;

4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних;

5) перелік персональних даних, що запитуються;

6) мета та/або правові підстави для запиту.

Недотримання вимог оформлення запиту має наслідком відмову у наданні запитуваної інформації.

Суд наголошує на тому, що відповідач не є повноважним органом для оцінки кримінальних діянь та визначення, чи дійсно вони становлять безпосередню загрозу для національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Тож кваліфікуючи дії позивача щодо самовільного залишення військової частини як безпосередню загрозу інтересам національної безпеки, економічного добробуту та прав людини є виключно його припущеннями.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання про надання інформації чи документів особа, яка володіє інформацією повинна керуватись трискладовим тестом. Останній зобов`язує розпорядників інформації, розглядаючи запит на публічну інформацію або вирішуючи чи оприлюднювати інформацію, з`ясовувати:

1) чи обмежується доступ до інформації на підставі закону в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) чи може розголошення інформації завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) що переважає: шкода від оприлюднення такої інформації чи суспільний інтерес в її отриманні, що полягає в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Розпорядник інформації повинен у конкретній ситуації оцінити, збалансувати та вирішити, який інтерес має більший пріоритет. Якщо переважає інтерес суспільства надати інформацію, а якщо інтерес захисту приватності відмовити.

Трискладовий тест зобов`язує якомога повніше оцінювати обставини справи. І тільки дуже вагомі аргументи на користь суспільного інтересу (який полягає лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини) можуть схилити терези на користь розголошення інформації. Тим більше, якщо це стосується чутливої інформації.

Таким чином, за відсутності вказівки, що конфіденційна інформація збирається в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, вона може бути надана лише за згодою суб`єкта персональних даних.

Згода суб`єкта персональних даних являє собою добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних відповідно до закону (ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про захист персональних даних»).

Як вже зазначалось, відповідачем при наданні відповіді на лист слідчого було здійснено копіювання та розповсюдження документів, що містять конфіденційну інформацію стосовно позивача. Такі дії відповідача суд оцінює як обробку персональних даних позивача, адже копіювання та розповсюдження за своєю суттю є одними з можливих варіантів обробки персональних даних особи.

При цьому, відповідачем згода на копіювання та розповсюдження від позивача її персональних для подальшої їх передачі слідчому отримана не була.

Сторони у судовому засіданні не заперечували проти того, що надані документи та інформація, що міститься в них дійсно становить конфіденційну інформацію.

Слідчий, як на підставу отримання документів, посилається на ч. 2 ст. 93 КПК України, у відповідності до якої, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Однак порядок реалізації повноважень (правова процедура) слідчого щодо витребування документів від підприємств, установ та організацій визначений гл. 15 КПК України і здійснюється у формі отримання тимчасового доступу до речей і документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом вилучити їх (здійснити їх виїмку).

При цьому, ч. 2 ст. 159 КПК України визначено, що тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Тобто право витребувати документи (отримувати тимчасовий доступ до речей і документів) у підприємства чи іншого суб`єкта можливо лише на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Отже, кримінальним процесуальним законодавством України визначено виключно такий порядок отримання доказів при розслідуванні кримінальних проваджень.

У судовому засіданні представник відповідача не надав суду доказів наявності ухвали слідчого судді, що зобов`язували б його надати запитувані слідчим документи.

Таким чином, за відсутності вказівки у листі слідчого на те, що документи та інформація стосовно позивача збирається в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, за відсутності згоди позивача на копіювання та розповсюдження своїх персональних даних, а також за відсутності ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, відповідач, керуючись виключно внутрішнім переконанням того, що дії позивача щодо самовільного залишення військової частини становлять дійсну загрозу національній безпеці, економічному добробуту та правам людини, надав запитувані документи. Такі дії відповідача безпосередньо суперечать вимогам чинного законодавства в межах доступу до персональних даних особи та є протиправними.

Суд наголошує, що реалізація права на недоторканність особистого життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору питання про розподіл судового збору у справі не вирішується.

Крім того, представник позивача 04.09.2019 року за вх. № 44559 в порядку, визначеному ч. 3 ст. 143 КАС України, звернувся до суду із заявою про вирішення питання про витрати на оплату правничої допомоги після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З огляду на задоволення позову та враховуючи заявлене клопотання, питання про судові витрати на правничу допомогу необхідно вирішити в судовому засідання у строк, визначений ч. 4 ст. 143 КАС України.

На підставі положень ч. 3, 4 ст. 143 КАС України суд признає судове засідання для вирішення питання про судові витрати у справі на 14.00 год. 17 вересня 2019 року в залі судових засідань № 2 Вінницького окружного адміністративного суду.

Надати позивачу строк для подання суду доказів щодо розміру понесених судових витрат на правничу допомогу до 14.09.2019 року.

Надати відповідачу строк до 16.09.2019 для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги (у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру).

Керуючись Загальною декларацією прав людини 1948 року, Конституцією України, Кримінально процесуальним кодексом України, Кримінальним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», Законом України «Про інформацію», Законом України «Про захист персональних даних», Основами законодавства України про охорону здоров`я, рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 року у справі № 2-рп/2012, рішенням Конституційного Суду України від 30.10.1997 року у справі № 5-зп та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) з копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять лікарську таємницю, конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 шляхом надання відповіді від 14.01.2019 року за вих. № 14-296 на запит слідчого Другого слідчого відділу Територіальнного управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. від 09.01.2019 року за вих. № 03-21/2-241 задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) з копіювання та розповсюдження відомостей, які становлять лікарську таємницю, конфіденційну інформацію та персональні дані ОСОБА_1 шляхом надання відповіді від 14.01.2019 року за вих. № 14-296 на запит слідчого Другого слідчого відділу Територіальнного управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську Кавуна О.В. від 09.01.2019 року за вих. № 03-21/2-241.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Донецький прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ) (вул. Гагаріна, б. 150а, м. Маріуполь, 87521)

Повне судове рішення складено та підписано суддею 09.09.2019 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна