Справа № 640/8148/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8148/19 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання: Лещенко В.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову, поданої, у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України, до подачі позовної заяви до Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_2 , Вища кваліфікаційна комісія суддів України про скасування наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06.05.2019р. № 156/к,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву, у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 153 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к "Про члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України", так як має намір звернутись у строк, передбачений КАС України, до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_2 , Вища кваліфікаційна комісія суддів України про скасування такого наказу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки викладені у рішенні суду першої інстанції невідповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано очевидної протиправності наказу Голови Державної судової адміністрації України у справі та можливого ускладнення ефективного захисту й поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких, позивач звертається до суду.

Зокрема, апелянт вказував, що суд першої інстанції без дослідження обставин справи вирішив справу по суті , зазначивши, що не вбачає очевидності ознак протиправності наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к, як про це у своїй заяві зазначає ОСОБА_1 , оскільки Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року не встановив додаткового правового регулювання строку повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відносно того, що визначений Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд".

Також, апелянт вказує, що голова ДСА ОСОБА_3 не мав повноважень припиняти повноваження члена Комісії.

У судове засідання з`явився представник апелянта, інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно чинного нормативного регулювання відповідних правовідносин, строк повноважень члена Комісії, призначеного за квотою Голови Державної судової адміністрації України до набрання чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, становить чотири роки, а тому з дати закінчення чотирьохрічного строку повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Щотки Станіслава Олексійовича (05 грудня 2018 року), призначеного Головою Державної судової адміністрації України до набрання чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", відповідна посада є вакантною.

А тому, суд першої інстанції вказував, що беручи до уваги вакантність посади члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України яка прямо визначається в силу зазначених вимог законодавства і не потребує документального підтвердження на рівні будь-якого розпорядчого акту, суд не вбачав очевидності ознак протиправності наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к.

Також, суд першої інстанції щодо доводів заявника про наявність об`єктивних сумнівів стосовно легітимності перебування на посаді Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_3 вказував, що станом на час розгляду даної заяви про забезпечення адміністративного позову суду не було надано доказів прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади Голови Державної судової адміністрації України.

Відтак, суд першої інстанції не вбачав очевидності ознак протиправності наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, проте не повністю підтримує доводи, викладені в оскаржуваному рішенні, а тому вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, зазначивши наступні підстави для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 153 КАС України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта.

Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України, є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність, зокрема, полягає в тому, щоб засіб забезпечення відповідав предмету позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, суд у кожному випадку повинен встановити, виходячи з конкретних доказів, чи є хоча б одна з зазначених обставин у наведеній нормі, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Предметом майбутнього позову в даній справі є правомірність наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к "Про члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України", яким призначено на посаду члена Комісії строком на чотири роки з дня призначення ОСОБА_2 та припинено ОСОБА_1 виконання повноважень члена Комісії за квотою Державної судової адміністрації України.

Так, наказом Голови Державної судової адміністрації України від 05 грудня 2014 року №712/к ОСОБА_1 призначений членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

12 березня 2019 року Головою Державної судової адміністрації України було видано наказ № 252 "Про проведення публічного конкурсу з добору кандидатів для призначення членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України", яким, зокрема, було затвердженого порядок проведення такого конкурсу та утворено Комісію з добору кандидатів для призначення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

В подальшому, 15 квітня 2019 року Комісією з добору кандидатів для призначення членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за результатами публічного конкурсу переможцем визначено ОСОБА_2 , і рекомендовано Голові Державної судової адміністрації України призначити його на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Наказом Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року №156/к вирішено призначити ОСОБА_2 членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України строком на чотири роки з дня призначення та припинити ОСОБА_1 виконання повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за квотою Державної судової адміністрації України.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник в заяві про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовує очевидною протиправністю наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06 травня 2019 року № 156/к, та вважає, що невжиття заходів забезпечення в даному випадку може призвести до ускладнення ефективного захисту й поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких, позивач звертається до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову має на меті термінове вжиття певних заходів задля ефективного захисту прав позивача в разі, якщо невжиття таких заходів унеможливить або утруднить виконання рішення.

Разом з тим, заявник не навів жодних доводів того, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися.

Також, колегія суддів зазначає, що суд при вирішенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову повинен в ухвалі вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності оскаржуваної постанови.

Проте, у межах розгляду даної заяви судом не може даватися оцінка протиправності спірного рішення, оскільки встановлення очевидності ознак його протиправності без розгляду справи по суті є неприпустимим.

У контексті наведеного суд зазначає, що вжиття заходів та забезпечення позову шляхом зупинення оскаржуваного наказу, може свідчити про передчасний висновок суду про протиправність спірного рішення відповідача, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги ОСОБА_1 , зазначені в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, зводяться до протиправності оскаржуваного рішення, з огляду на недотримання відповідачем вимог чинного законодавства, яким визначено строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та відповідно наявності у відповідача повноважень на прийняття рішення про припинення таких , що становить предмет доказування і має досліджуватись під час розгляду справи.

Вирішення ж відповідного питання за наслідками розгляду заяви про забезпечення позову фактично є передчасним вирішенням позовних вимог.

А тому, колегія суддів вважає, що надання обставинам дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення може та повинно бути здійснено виключно у межах розгляду і вирішення справи за відповідним позовом по суті.

Разом з тим, в мотивувальній частині ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва 14 травня 2019 року зазначено, що відповідно до вимог статті 92 Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року, в редакції, чинній на момент видання наказу від 05 грудня 2014 року № 712/к, до складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України входить, в тому числі, одна особа, яка призначається Головою Державної судової адміністрації України.

Строк повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України становив шість років з дня набуття повноважень.

Вказана редакція статті 92 Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року втратила чинність 29 березня 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", яким Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року викладено в новій редакції, п. 5 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого встановлює, зокрема, що члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, призначені, в тому числі, Головою Державної судової адміністрації України до набрання чинності цим Законом, здійснюють свої повноваження протягом чотирьох років з дня їх призначення.

30 вересня 2016 року набрав чинність Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року, відповідно до якого втратив чинність Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року. Пунктом 26 Розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону передбачено, що члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, обрані (призначені) на посади до набрання чинності цим Законом, продовжують виконувати свої повноваження до закінчення строку, на який їх обрано (призначено).

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що згідно чинного нормативного регулювання відповідних правовідносин, строк повноважень члена Комісії, призначеного за квотою Голови Державної судової адміністрації України до набрання чинності Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд", становить чотири роки.

Тобто, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановив обставини, що можуть встановлюватися виключно під час розгляду справи по суті, а саме - щодо терміну повноважень члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1, призначеного наказом Голови Державної судової адміністрації України № 712/к від 05.12.2014 року, що на думку колегії суддів є неприпустимим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що таке обґрунтування наведене в ухвалі суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на час розгляду даної заяви про забезпечення адміністративного позову суду не було надано доказів прийняття Вищою радою правосуддя рішення про звільнення ОСОБА_3 з посади Голови Державної судової адміністрації України.

В той же час, триває розгляд справ № 640/2298/19 (Окружний адміністративний суд міста Києва; щодо визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя від 15 лютого 2019 року, яким визначено переможця конкурсу на посаду Голови Державної судової адміністрації України) та № 9901/72/19 (Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду; щодо визнання протиправним, нечинним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року "Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії "А" у Державній судовій адміністрації України").

Відтак, враховуючи відсутність рішення за даними справами, доводи щодо наявність об`єктивних сумнівів стосовно легітимності перебування на посаді Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_3 не мають очевидної протиправності для суду апеляційної інстанції.

Оцінка таким доводам також має бути надана під час розгляду справи по суті та лише у разі, якщо позов подано з відповідних підстав

Колегія суддів зауважує , що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Відтак, заявником не доведено існування обставин, визначених у ст. 150 КАС України для забезпечення позову.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 , проте з інших підстав.

Окрім того, з пояснень представника апелянта наданих в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що в подальшому ОСОБА_1 було подано відповідний позов до Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_3 про скасування наказу Голови Державної судової адміністрації України від 06.05.2019р. № 156/к.

Натомість, відповідно до положень ст..150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст.315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення представника апелянта перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково: необхідно змінити ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду. У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року - задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду.

У решті ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09.09.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді А.Ю.Кучма,

О.Є.Пилипенко