Справа № 620/1079/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-09-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1079/19 Суддя першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Беспалова О.О. та Кузьмишиної О.М.,

при секретарі - Кузик О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області № Ф- 12903-17 від 08.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску у сумі 15819,54 грн.;

- стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області га користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

30 серпня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 31764, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідач наголошує, що ОСОБА_1 20.02.2006 року подана заяву на закриття ФОП, проте у державного реєстратора підприємницьку діяльність не припинила, у зв`язку з чим, зобов`язана сплачувати єдиний податок, відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи несплату позивачем єдиного внеску за 2017-2018 роки та припинення підприємницької діяльності лише 19.02.2019 року спірна вимога прийнята контролюючим органом у межах компетенції, відтак, відсутні правові підстави вважати, що спірна вимога є протиправною.

Колегія суддів, вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позову, проте з інших правових підстав, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 30.08.2004 року зареєстрована управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради в якості фізичної особи підприємця та 20.02.2006 року подала заяву про зняття з обліку у зв`язку з ліквідацією за рішенням власника.

Після проведеної перевірки податковим органом 10.08.2006 року позивачеві видано довідку про зняття її з обліку платника податків № 12-ОПП.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань дата державної реєстрації припинення підприємницької діяльності 19.02.2019 року.

08.11.2018 року Головним управлінням державної фіскальної служби у Чернігівській області ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-12903-17 від 08.11.2018 року з єдиного соціального внеску в сумі 15819,54 грн.

Вважаючи зазначену вимогу протиправною, позивач звернулась до суду за захистом свої прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року (далі Закон №2464-VІ), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Разом з тим, судом першої інстанції, при постановлені оскаржуваного рішення не було враховано наступного.

Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності» від 04.11.2011 року № 4014-VI установлено, що видані свідоцтва про сплату єдиного податку і патенти про сплату фіксованого податку на 2011 рік відповідно до Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" та розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" є дійсними до отримання свідоцтва платника єдиного податку, передбаченого цим Законом, але не пізніше ніж до 1 червня 2012 року; суб`єкти господарювання, які були платниками єдиного податку відповідно до Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва" або фіксованого податку відповідно до розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", а також юридичні і фізичні особи - підприємці, які були платниками інших податків і зборів, встановлених Податковим кодексом України, та прийняли рішення з 1 січня 2012 року перейти на спрощену систему оподаткування відповідно до норм цього Закону і відповідають вимогам статті 291 Податкового кодексу України, подають відповідну заяву не пізніше 25 січня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами 10.08.2006 року позивача, відповідно до Довідки про зняття з обліку платника податків № 15978/ІІІ було знято з обліку платника податків.

Як наголошується позивачем та не спростовано відповідачем, станом на 25.01.2012 року позивач не подавала заяву про перехід на спрощену систему оподаткування у зв`язку з тим, що на цей час вже не здійснювала підприємницької діяльності, крім того, була знята з обліку платника податків.

З урахуванням викладеного вбачається, що позивач після 25.01.2012 року залишилась на загальній системі оподаткування.

Відповідно до п.п.2 п.1 ст. 7 Закону України № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Разом з тим, частиною 2 п.п.2 п.1 ст. 7 вищевказаного закону передбачено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що перебуваючи на загальній системі оподаткування та не здійснюючи підприємницьку діяльність (не отримуючи прибуток/дохід) ФОП не звільняється від обов`язку сплати єдиного внеску, мінімальний розмір якого не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон №755-IV) фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до частини 4 статті 18 Закону №755-IV, для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Зважаючи на те, що згідно з даними Єдиного державного реєстру діяльність позивача як фізичної особи - підприємця лише 19.02.2019 року, а відтак зобов`язана була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальних підставах.

Щодо посилання позивача на те, що згідно інформації про зняття з податкового обліку з 10.08.2006 року №15978/ІІ, вона не перебуває на обліку у контролюючих органах, отже звільнена від сплати єдиного соціального внеску, колегія суддів не приймає його до уваги та вважає безпідставним, оскільки зазначена інформація не є підтвердженням припинення підприємницької діяльності позивача у 2006 році, та, відповідно, не скасовує обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку викладеним, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, мотивувальну частину рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року - змінити.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.О.Беспалов

О.М.Кузьмишина

Повний текст виготовлено 10 вересня 2019 року.