Справа № 620/786/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/786/19 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами управління Держпраці у Чернігівській області від 14.02.2019 № 25-07-012/050/039, винесену першим заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко О.О.;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Чернігівській області на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1 251, 91 грн., та витрати на правову допомогу у сумі 10 000, 00 грн., а всього 11 251, 91 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 26.05.2008 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, з 01.01.2012 є платником єдиного податку, вид господарської діяльності - 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (крім тютюнових виробів), що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 , випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії НОМЕР_4 та свідоцтвом платника єдиного податку від 24.05.2012 серії НОМЕР_2 (а.с.51-53).

02.04.2014 між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна № 1, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування нерухоме майно у вигляді двоповерхової будівлі магазину з підвалом, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 168, 3 кв.м., для здійснення роздрібної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами. Вказаний договір розірвано 01.05.2019, що підтверджується угодою про розірвання договору оренди від 02.04.2014 № 1 (а.с.).

Водночас протягом 2018 року орендарем, з письмових згод орендодавця від 02.01.2018 та від 26.09.2018, частина орендованого приміщення площею 25 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , 02.01.2018 передана позивачу у тимчасове володіння та користування, а 26.09.2018 частина орендованого приміщення площею 30 кв.м., розташованого за тією ж адресою, передана ОСОБА_4 у тимчасове володіння та користування, що підтверджується договорами суборенди від 02.01.2018 та від 26.09.2018, письмовими згодами від 02.01.2018 та від 26.09.2018 про надання суборенди, актами прийому-передачі частини приміщення до договорів суборенди (а.с.138-151).

З 03.02.2018 по 24.09.2018 у приватного підприємця ОСОБА_3 продавцем продовольчих товарів працювала ОСОБА_5 , що підтверджується трудовою книжкою останньої від 12.09.1983 серії НОМЕР_3 (а.с.126-128).

В період з 25.09.2018 по 07.11.2018 ОСОБА_5 працювала у ФОП ОСОБА_1 , однак без укладення трудового договору.

29.12.2018 до управління Держпраці у Чернігівській області надійшло звернення ОСОБА_5 про порушення позивачем законодавства про працю щодо неї (а.с.92а).

21.01.2019 начальником відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Чернігівській області Луцишиною В. на ім`я першого заступника начальника управління Держпраці у Чернігівській області Тищенка О.О. подано службову записку, в якій запропоновано, на підставі п.п. 3 п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295, та звернення громадянки ОСОБА_5 від 29.12.2018 до Управління про порушення законодавства про працю щодо неї, провести інспекційне відвідування, зокрема, ФОП ОСОБА_1 у частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин (юридична адреса: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 ; фактична адреса здійснення підприємницької діяльності: магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», смт. Варва, Чернігівська область) (а.с.92).

Наказом першого заступника начальника управління Держпраці у Чернігівській області від 22.01.2019 № 22 «Про проведення контрольних заходів» зобов`язано начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Луцишиній В.М. організувати здійснення інспекційних відвідувань, зокрема, ФОП ОСОБА_1 щодо додержання законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин та нарахування і виплати заробітної плати (а.с.91).

На підставі вищевказаного наказу та направлення на проведення контрольного заходу від 22.01.2019 № 71 посадовими особами управління Держпраці у Чернігівській області проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з 23.01.2019 по 24.01.2019 з метою перевірки додержання останньою законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин та нарахування і виплати заробітної плати (а.с.93).

За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 24.01.2019 № 25-07-012/050 (далі - акт інспекційного відвідування), у якому зазначено, що позивачем, у порушення вимог ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, фактично допущено працівника ОСОБА_5 до роботи без належного оформлення трудового договору (а.с.55-62).

24.01.2019 відповідачем винесено припис про усунення порушень №25-07-012/32, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 до 24.02.2019 усунути вказані у ньому порушення та надати докази виконання припису (а.с.63-64).

28.01.2019 позивачем направлено на адресу відповідача заперечення і зауваження на акт інспекційного відвідування, а 02.02.2019 - скаргу на припис про усунення виявлених порушень, в яких ФОП ОСОБА_1 просила відповідно скасувати акт інспекційного відвідування та припис про усунення порушень (а.с.65-68).

Рішенням першого заступника начальника управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко О.О. від 01.02.2019 № 21 щодо розгляду справи про накладення штрафу прийнято до розгляду акт інспекційного відвідування від 24.01.2019 № 25-07-012/050 та призначено розгляд справи на 10 год. 30 хв. 14.02.2019, про що повідомлено позивача листом від 05.02.2019 № 10-04/727, який останньою отримано особисто 07.02.2019 (а.с.94-96).

14.02.2019 першим заступником начальника управління Держпраці у Чернігівській області Тищенко О.О. було розглянуто, зокрема, справу щодо ФОП ОСОБА_1 та на підставі акту інспекційного відвідування від 24.01.2019 № 25-07-012/050 і абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України винесено постанову № 25-07-012/050/39 про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у сумі 125 190, 00 грн. за фактичне допущення працівника ОСОБА_5 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України) (а.с.97-98).

Вказана постанова направлена відповідачем на адресу позивача листом від 15.02.2019 № 10-04/966 для виконання (а.с.72).

Старшим державним виконавцем Варвинського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Гончаровою Наталією Григорівною 26.04.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58999650 з примусового виконання постанови управління Держпраці у Чернігівській області від 14.02.2019 № 25-07-012/050/39 про накладення штрафу у сумі 125 190, 00 грн. та 02.05.2019 - постанову про арешт майна боржника, якою за несплату штрафу накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику - ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 137 919, 00 грн. (а.с.123-125).

Вважаючи протиправною оскаржувану постанову про накладення штрафу, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали очевидний трудовий характер, однак трудового договору із останньою укладено не було, що свідчить про порушення позивачем вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України внаслідок допущення працівника до роботи, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а тому відповідачем правомірно накладено штраф на позивача за порушення норм КЗпП України.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, передбачена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядок № 295).

Відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Частиною 2 статті 265 КЗпП України передбачено відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, за порушення вимог законодавства про працю.

Так, згідно з абз. 2 вказаної частини юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Зазначені штрафи є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачений ч. 2 ст. 265 КЗпП України, визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (зі змінами та доповненнями) (далі - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Згідно з положеннями зазначеного вище пункту штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

За змістом наведених норм вбачається, що правовою підставою для винесення постанов про накладення штрафу за абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України є встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такті факт допуску повинен бути належним, чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України від 05.07.2012 № 5067-УІ «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Частинами 1, 3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Верховний Суд України у п. 7 постанови Пленуму від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України цивільно-правовим договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст цивільно-правового договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати, не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох прогресій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно- правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 127/21595/16-ц та від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17.

Як вбачається з матеріалів справи, у акті перевірки та в оскаржуваній постанові, позивачем, у порушення вимог ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, фактично допущено працівника ОСОБА_5 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу.

Під час перевірки ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 надали письмові пояснення, в яких зазначили, що у період з 25.09.2018 по 07.11.2018 ОСОБА_5 працювала у ФОП ОСОБА_1 без укладення трудового договору (а.с.99,100).

Доводи апелянта про те, що докази, які б підтверджували факт допуску позивачем ОСОБА_5 до роботи у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», як на момент інспекційного відвідування, так і в будь-який інший період (функціональні обов`язки ОСОБА_5 , об`єм виконаних робіт, кількість відпрацьованого часу) відсутні, а саме по собі пояснення ФОП ОСОБА_1 , отримане за обставин психологічного тиску з боку інспекторів, без роз`яснення обсягу її прав не свідчить про фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на те, що наданими позивачем копією відеозапису з камер відеоспостереження магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за 23.01.2019 та відеозапису на електронному носії відповідача не підтверджується застосування до позивача будь-якого тиску, у тому числі і психологічного. При цьому, відеозаписи підтверджують, що ФОП ОСОБА_1 , за відсутності психологічного тиску з боку інспекторів на неї, надала пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_5 працювала у ФОП ОСОБА_1 в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» без укладення трудового договору.

Більш того, в судовому засіданні суду першої інстанції, свідок ОСОБА_5 підтвердила, що у період з 25.09.2018 по 07.11.2018 вона працювала у ФОП ОСОБА_1 у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 без оформлення трудових відносин, заробітну плату отримувала раз на місяць - брала кошти з каси за згодою позивача. Працювала на посаді продавця з обов`язками продавати та приймати товар, за графіком: два дні з 07:00 год. до 19:00 год. і два дні вихідні. Трудова книжка знаходилась у ФОП ОСОБА_1 Також, свідок повідомила, що не знала про відсутність трудового договору з нею, і тільки після її звільнення з`ясувалось, що у її трудовій книжці відсутні записи про прийняття на роботу та звільнення з роботи у ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що надані до суду першої інстанції відповідачем пояснення ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_5 від 23.01.2018 є належними та допустимими доказами у розумінні статей 73 та 74 КАС України, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Посилання апелянта на висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 808/434/16, є безпідставними, оскільки в даному випадку наявні пояснення не лише ОСОБА_5 , а й самої ФОП ОСОБА_1 , яка зазначила, що ОСОБА_5 працювала в її магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» без укладення трудового договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали очевидний трудовий характер, однак трудового договору із останньою укладено не було, що свідчить про порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 КЗпП України внаслідок допущення працівника до роботи, без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а тому відповідачем правомірно накладено штраф на позивача за порушення норм чинного законодавства України.

При цьому, колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І. Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 09.09.2019.