Справа № 640/7888/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7888/19 Суддя першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Файдюка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» (далі - Позивач, ПАТ «УПБ») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - Відповідач, Офіс ВПП) про:

- визнання протиправною бездіяльності Офісу ВПП щодо повернення надмірно сплачених ПАТ «УПБ» коштів з авансових внесків з податку на прибуток банківських організацій в сумі 16 821 512,57 грн., а також авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів в сумі 8 593 735,14 грн.

- зобов`язання Офісу ВПП підготувати висновок про повернення ПАТ «УПБ» надмірно сплачених коштів з авансових внесків з податку на прибуток банківських організацій в сумі 16 821 512,57 грн., а також авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів в сумі 8 593 735,14 гри. з відповідного бюджету шляхом перерахування на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 та подати його до відповідного територіального органу Державної казначейської служби України, що здійснює казначейське обслуговування відповідних бюджетних коштів та повернення надміру сплачених сум податків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року повернуто позову заяву у зв`язку з неусуненням визначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліків з підстав пропуску шестимісячного строку звернення до суду та відсутності доказів наявності об`єктивної неможливості звернутися до суду у встановлений законом строк.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та передати справу на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва. При цьому звертає увагу на залишення поза увагою судом першої інстанції значного навантаження на працівників юридичного відділу ПАТ «УПБ», а також неврахування, що відповідно до чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства було встановлено 1095-денний строк звернення до суду.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кошти було надмірно сплачено за податковими деклараціями, поданими протягом 2012-2014 років, то звернення до суду 08.05.2019 року відбулося поза межами встановленого приписами КАС України шестимісячного строку. Крім того, підкреслив, що Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо великого обсягу роботи, що об`єктивно перешкоджало ПАТ «УПБ» реалізувати право на звернення до суду у встановлений законом строк.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було закріплено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 99 КАС України у згаданій редакції було визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні за змістом положення процесуального закону знайшли своє відображення у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, за правилами ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, положення процесуального закону пов`язували та пов`язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення. Разом з тим, шестимісячний строк звернення до суду у розумінні положень КАС України є загальним щодо випадків, коли іншими законами встановлений інший строк для звернення до адміністративного суду.

Таким чином, з метою правильного вирішення питання щодо дотримання чи порушення ПАТ «УПБ» строків звернення до суду із вказаним позовом, необхідно, насамперед, з`ясувати зміст та характер заявлених позовних вимог у розрізі предмету, який визначений Позивачем як об`єкт судового захисту, у зв`язку з чим судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань на момент виникнення спірних правовідносин були регламентовані статтею 43 Податкового кодексу України, згідно п. 43.3 якої обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Аналогічні норми закріплені у п. 5 Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2015 року № 1146.

Зі змісту наведених нормативних приписів вбачається, що за платником податків зберігається право на подання заяви про повернення сум помилково та/або надміру сплаченого грошового зобов`язання протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. При цьому законодавцем на наведено застережень щодо неможливості повторного звернення платником податків у межах даного строку із заявою про повернення коштів або забезпечення судового захисту своїх прав протягом останнього.

Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, протягом встановленого п. 43.3 ст. 43 ПК України строку платник податків може реалізувати своє право на повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошового зобов`язання шляхом подання відповідної заяви, а у випадку необхідності, скористатися протягом цього ж строку засобами судового захисту.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість твердження суду першої інстанції, що до спірних правовідносин застосовується шестимісячний строк звернення до суду, оскільки, як було встановлено раніше, строк судового оскарження, з урахуванням викладених вище приписів ПК України, складає 1095 днів.

Разом з тим, наведене не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для повернення позовної заяви у зв`язку із пропуску строку звернення до суду з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та було встановлено судом першої інстанції, ПАТ «УПБ» право на повернення надміру сплачених коштів за податковими деклараціями, поданими у період з 2012 по 2014 роки, виникає від дня утворення надміру сплаченої суми. При цьому із даним позовом, як вірно зазначив суд першої інстанції, Позивач звернувся лише 08.05.2019 року. Отже, навіть за умови, що моментом переплати вважатиметься дата зазначеного у додатках до позовної заяви копії платіжного доручення №2757 від 28.03.2014 року, вказаний позов подано ПАТ «УПБ» поза межами 1095-денного строку звернення до адміністративного суду. Як вже було зазначено раніше, до таких правовідносин належить застосовувати спеціальні строки оскарження, визначені Податковим кодексом України (1095 днів), а не загальні, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України (6 місяців), що помилково не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, доводи Апелянта про скорочення чисельності штату працівників юридичного відділу та значне навантаження на них як причину пропуску процесуального строку судовою колегією оцінюються критично, оскільки, як вірно наголосив суд першої інстанції, ПАТ «УПБ» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Оскільки на протязі майже п`яти років Позивачем не ставилося питання щодо бездіяльності Відповідача щодо повернення ПАТ «УПБ» помилково та надміру сплачених грошових зобов`язань у розмірі 25 415 247,71 грн., подання позовної заяви за відсутності належного обґрунтування причин такого тривалого зволікання із оскарженням згаданої на думку Апелянта, бездіяльності, контролюючого органу, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, на переконання суду, неналежна організації внутрішнього документообігу та роботи відділів публічного акціонерного товариства не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Крім того, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для повернення позовної заяви на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 123, 169, 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

В.В. Файдюк

Повний текст постанови складено « 28» серпня 2019 року.