Справа № 420/2920/19
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2920/19
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчука В.О.

суддів: Шляхтицького О.І. , Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року прийнятого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (суддя:Самойлюк Г.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 18 квітня 2018 року №430-14

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 року № 430-14 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, відповідно до якого його визнано таким, що втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства), оскільки він не повертався до країни, яку залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а обставини, на які посилається відповідач в вищевказаному рішенні відсутні (недоведені) та не відповідають фактичним обставинам,відносно нього відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на збереження статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, а саме: Державною міграційною службою України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту`пов`язує скасування статусу біженця.

Позивач вважає, що рішення про втрату статусу біженця №430-14 від 18 серпня 2014року прийнято незаконно, є протиправним та повинно бути скасовано, оскільки відсутнє встановлене відповідачем порушення та з України до Афганістану він не виїжджав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державна міграційна служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

При цьому, скаржник зазначає, що позивач використав ОСОБА_2 у якості транзитної країни для потрапляння до Афганістану, що достовірно підтверджується листом Адміністрації ДПС від 03 квітня 2014 року №51/880.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Обставини справи.

Статус біженця позивач набув на підставі рішення Державного комітету України у справах національності та релігій Управління міграційної служби у м. Києві № 602-11 від 31 жовтня 2011року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону та документований посвідченням біженця серії НОМЕР_1 .

14 січня 2019року позивачем отримано копію рішення Державної міграційної служби №430-14 від 18 серпня 2014 року про втрату статусу біженця на підставі п. 1 ч. 1ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зі змісту рішення №430-14 від 18 серпня 2014року вбачається, що останнє прийнято у зв`язку з наявністю інформації щодо виїзду позивача з України до Афганістану, тобто міграційна служба дійшла висновку що ОСОБА_1 добровільно скористався захистом країни громадянської належності, за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Не погоджуючись з викладеним ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_1 виїжджав з України до Афганістану, сам факт придбання авіаквитків на рейс 13 грудня 2013 року AirArabia G9284 «Одеса - Шарджа» з пересадкою 14 грудня 2013 року на рейс AirArbia G9 567 «Шарджа - Кабул» на свідчить про те, що позивач ними скористався. Підтвердження виїзду до країни громадянської належності (підданства) на нетривалий термін не означає, що особа мала можливість скористатися або скористалася захистом країни громадянської належності. Перебування на певній території протягом обмеженого часу не свідчить про користування захистом цієї країни та про дійсне отримання особою такого захисту. Сам по собі факт перебування на території країни громадянської належності (підданства) не може свідчити про намір або факт отримання біженцем добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту КАС України), Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08 липня 2011 року.

Джерела права й акти їх застосування.

Частиною 2статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч.9 та 10 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 14 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.16 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

Згідно пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців «добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності» означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.

При цьому, вказане положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам:

- добровільність: біженець повинний діяти добровільно;

- намір: біженець повинен мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності;

- поновлення: біженець повинний дійсно отримати такий захист.

Вищевикладене, зокрема узгоджується з офіційною позицією УВКБ ООН, яка викладена в Керівництві по процедурам і критеріям визначення статусу біженців 2011 року.

Оцінка суду.

Як вбачається з оскаржуваного рішення від 18 серпня 2014 року № 430-14 позивач втратив статус біженця так як виїжджав з України до Афганістану (а.с.15).

Дослідивши наявний в матеріалах справи Лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2016 року №64/С-5423, колегією суддів встановлено, що позивач не перетинав державний кордон України у період з 31 жовтня 2011 року по 11 вересня 2016 року, у вказаному листі відсутня інформація про виїзд позивача з України до Афганістану.

Крім того, у проїзному документі біженця №ТБ 003078 відмітки щодо перетину кордону Ісламської республіки Афганістан відсутні.

У постанові Верховного суду України від 17 жовтня 2018 року у справі №815/476/17 (аналогічній справі) суд прийшов до наступних висновків: «при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотного, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни. ОСОБА_1 , який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано».

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_3 виїжджав з України до Афганістану, сам факт придбання авіаквитків на рейс 13 грудня 2013 року AirArabia G9284 «Одеса - Шарджа» з пересадкою 14 грудня 2013 року на рейс AirArbia G9 567 «Шарджа - Кабул» на свідчить про те, що позивач ними скористався. Підтвердження виїзду до країни громадянської належності (підданства) на нетривалий термін не означає, що особа мала можливість скористатися або скористалася захистом країни громадянської належності. Перебування на певній території протягом обмеженого часу не свідчить про користування захистом цієї країни та про дійсне отримання особою такого захисту. Сам по собі факт перебування на території країни громадянської належності (підданства) не може свідчити про намір або факт отримання біженцем добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні від 12 липня 2019 року з якими погоджується колегія суддів.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не передбачено.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року прийнятого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження (суддя:Самойлюк Г.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 18 квітня 2018 року №430-14 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 03 вересня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Шляхтицький О.І. Семенюк Г.В.