Справа № 640/2618/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 серпня 2019 року № 640/2618/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Планета Страхування» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2018 року №, №6.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що висновки акту від 26 червня 2018 року №874/26-15-14-06-02/32827253 «Про результати документальної планової виїзної перевірки Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування» податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного - за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року» є безпідставним, товариством здійснювався бухгалтерській облік відповідно до вимог чинного законодавства, натомість відповідачем застосовано норми Податкового кодексу України до обліку операцій, які мали місце в 2015 році. Додатково позивач вказує, що товариством до перевірки надано всі первинні документи, які підтверджують показники фінансової та податкової звітності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, представник відповідача вказує, що позивачем у 2016 році до складу рядка 2270 «Інші витрати» звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2015 рік та відповідно до складу рядка 02 Декларації з податку на прибуток «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних стандартів бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності» неправомірно віднесено собівартість реалізованих інвестицій, проте як фактично мало місце розірвання договорів купівлі-продажу цінних паперів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 25 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 27 серпня 2019 року згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України судом прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби України у місті Києві відповідно до статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України, плану-графіку проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2018 рік, на підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві від 08 травня 2018 року №8015 проведено документальну планову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, валютного - за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року, за результатом якої складений акт від 26 червня 2018 року №874/26-15-14-06-02/32827253 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 1 353 565 грн за 2016 рік та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2017 рік на суму 1 569 549 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2018 року:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток страхових організацій на загальну суму 1 691 956 грн (за основним платежем 1 353 565 грн за штрафними (фінансовими) санкціями 338 391 грн.;

- №, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 1 569 549 грн.

Незгода позивача із вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, позивачем до складу інших операційних витрат було віднесено сумнівні та безнадійні борги за період з 01 січня 2015 ороку по 31 грудня 2017 року на загальну суму 438 878 грн.

Позивачем у бухгалтерському обліку вказану операцію відображено наступним чином: Д-т 377 К-т 977.

Судом встановлено, що позивачем було укладено з Акціонерною енергопостачальною організацією «Київенерго» договір поруки від 29 жовтня 2009 року, відповідно до якого позивач виступав поручителем за ВАТ БМУ Київської ТЕЦ-6 (Боржник).

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи копій доповідних записок оплата позивачем коштів відповідно до умов договору від 29 жовтня 2009 року мала місце у період січень - грудень 2012 року.

При цьому наказами від 29 грудня 2015 року, від 29 вересня 2015 року, від 28 червня 2015 року дебіторська заборгованість списана та зменшено фінансовий результат в 2015 році на суму списаної дебіторської заборгованості.

Відповідно до пункту 4 П(С)БО 10 дебіторська заборгованість визначається як заборгованість дебіторів, тобто осіб, які внаслідок минулих подій заборгували підприємству певні суми коштів, їхніх еквівалентів або інших активів.

При цьому під безнадійною дебіторською заборгованістю в пункті 4 П(С)БО 10 розуміється поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість в її непогашенні боржником або по якій минув строк позовної давності. Однак здійснений вище аналіз показує, що безнадійним може стати і непоточний борг, якщо, наприклад, довгостроковий боржник оголошений банкрутом за рішенням суду (позовні заяви в таких випадках базуються, звичайно, на прострочених боргах).

Таким чином, суми комерційних боргів, які можуть стати безнадійними, локалізуються в обліку кредитора у вигляді дебетових залишків по наступних субрахунках, зокрема: 377 «Розрахунки з іншими дебіторами».

Всі зазначені борги є активами підприємств - комерційних кредиторів і підлягають списанню з їхніх балансів, якщо втрачено можливість виконання боржниками своїх зобов`язань. Це виходить з пункту 10 П(С)БО 2, відповідно до якого актив відображається в балансі підприємства за умови, що оцінка його може бути вірогідно визначена й очікується одержання в майбутньому економічних вигід, пов`язаних з його використанням.

З методологічної точки зору списання безнадійних боргів може здійснюватися трьома способами:

1) на витрати періоду, якщо суми «нетипові»;

2) на зменшення нарахованого страхового резерву; 3) одночасно двома зазначеними способами, якщо обсяг нарахованого резерву виявиться недостатнім. Всі ці варіанти передбачені в пункту 11 П(С)БО 10, де читаємо, що виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів.

У випадку недостатності суми нарахованого резерву безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Безнадійна дебіторська заборгованість, у відношенні якої створення резерву сумнівних боргів не передбачено, списується з балансу на інші операційні витрати.

Відповідно до пункту 4 П(С)БО 10 сумнівний борг - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує непевність її погашення боржником. Борги такого роду підлягають списанню з балансу тільки коли стануть безнадійними.

Завдяки наявності в балансі резерву на списання безнадійних боргів до дебіторської заборгованості статті розраховується чиста реалізаційна вартість дебіторської заборгованості, тобто за визначенням пункту 4 П(С)БО 10 сума поточної дебіторської заборгованості за винятком резерву сумнівних боргів.

Відповідно до пункту 27 П(С)БО 2 до його підсумку включається чиста реалізаційна вартість дебіторської заборгованості за товари, роботи, послуги, що визначається шляхом вирахування з дебіторської заборгованості резерву сумнівних боргів, сума якого наводиться в дужках. Аналогічне правило міститься і в пункту 7 П(С)БО 10, що передбачає, що поточна дебіторська заборгованість, що є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається в підсумок балансу за чистою реалізаційною вартістю, для визначення якої на дату балансу розраховується величина резерву сумнівних боргів.

З аналізу пунктів 27 П(С)БО 2 і 7 П(С)БО 10 вбачається, що для списання зазначених там боргів резерв створюється обов`язково.

Одночасно з пункту 32.1 П(С)БО 2 вбачається, що показники дебіторської заборгованості (крім заборгованості за товари, роботи, послуги) у випадку створення у відношенні її резерву сумнівних боргів наводяться в балансі за чистою реалізаційною вартістю.

Так, за правилами пункту 8 П(С)БО 10 оціночне визначення частини поточної дебіторської заборгованості, що може стати безнадійною, здійснюється одним з таких способів: 1) дослідження платоспроможності окремих дебіторів; 2) розрахунок за даними минулих періодів питомої ваги безнадійних боргів у чистому доході від реалізації товарів (робіт, послуг) на умовах постоплати; 3) класифікація дебіторки за минулі періоди за строками її непогашення.

Облік резервів за сумнівною дебіторською заборгованістю ведеться відповідно до Інструкції № 291 «Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку» на рахунку 38 «Резерв сумнівних боргів». Рахунок цей контрактивний. По його кредиту відображається створення резерву сумнівних боргів у кореспонденції з рахунками обліку витрат, а по дебету - списання безнадійних боргів у кореспонденції з рахунками обліку дебіторської заборгованості. Оскільки сума нарахованого резерву є оціночною і може таким чином перевищувати дійсну в ній потребу, то зменшення резерву в таких випадках проводиться по дебету рахунку 38 у кореспонденції з рахунками обліку доходів.

У звіті про фінансові результати нарахування резерву сумнівних боргів за звітний період відображається в складі інших операційних витрат (пункт 10 П(С)БО 10). У зв`язку з цим Інструкцією № 291 до рахунку 94 «Інші витрати операційної діяльності» передбачений субрахунок 944 «Сумнівні та безнадійні борги». По дебету цього субрахунку в кореспонденції з кредитом субрахунку 38 узагальнюється інформація про нарахування резерву сумнівних боргів на заборгованість, що є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу).

І оскільки Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинний станом на час виникнення заборгованості) не передбачає включення до валових витрат суми нарахованого резерву сумнівних боргів, то за інших рівних умов оподатковуваний прибуток підприємства перевищить його бухгалтерський прибуток на суму такого резерву. Тим самим, виникне тимчасова різниця при вирахуванні податку на прибуток за податковими та бухгалтерськими правилами. В міру включення сумнівних боргів до валових витрат така різниця буде елімінована. Враховуватися ж вона повинна по дебету рахунку 17 «Відстрочені податкові активи» і кредиту субрахунку 641 (окремий субрахунок для розрахунків з бюджетом по податку на прибуток) у сумі, що дорівнює добутку ставки податку на прибуток і суми нарахованого резерву сумнівних боргів.

При цьому, по дебету субрахунку 944 відображається також списання безнадійної заборгованості у випадку недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів і списання безнадійної заборгованості, відносно якої створення резерву сумнівних боргів не передбачено. Однак якщо списуються борги, що виникли в рамках неопераційної діяльності, то в таких випадках доцільніше дебетувати рахунок 97 «Інші витрати», оскільки розподіл діяльності підприємства на операційну та неопераційну законодавець залишає в силі. Отже, якщо заборгованість ураховується по дебету субрахунку 377, то, ставши безнадійною, вона списується проводкою Д-т 977 К-т 377.

До 1 січня 2015 року кредитор міг за власним бажанням зменшити суму доходу звітного періоду на вартість заборгованості, якщо боржник затримує сплату, але в обов`язковому порядку кредитор мав ініціювати процедуру стягнення простроченої заборгованості. Але з 1 січня 2015 правила обліку, зокрема, і щодо обліку роботи із сумнівною заборгованістю, змінено. А отже, списання всіх заборгованостей, що виникли після 31 грудня 2014 року, здійснюватиметься за правилами, які діють уже в оновленій редакції підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 та підпункту 139.2 статті 139 Податкового кодексу України.

Якщо заборгованість виникла до 1 січня 2015 року, підлягають застосуванню норми пункту 17 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України. Облік такої заборгованості ведеться за колишніми правилами статті 159 Податкового кодексу України з єдиною умовою - коригуються не окремі показники доходів чи витрат, а фінансовий результат: якщо за нормою підпункту 159.1.1 пункту 159.1 статті 159 Податкового кодексу України продавець зменшив суму доходу та витрат у періоді звернення до суду або за поданням до нотаріуса і згодом така заборгованість визнається безнадійною внаслідок недостатності активів покупця, визнаного банкрутом (або внаслідок списання заборгованості за мировою угодою), фінрезультат в обліку продавця не коригують, у покупця сума заборгованості до коригувань також не призведе (підпункт 1.3 пункту 17 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Враховуючи, що названі вище операції позивача мали місце до набрання чинності Податковим кодексом України, отже висновок відповідача про порушення позивачем підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України в редакції після 01 січня 2015 року в даному випадку є безпідставним.

Судом встановлено, що позивачем (покупець) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ-ВЕЛЕС» (продавець) договір купівлі-продажу цінних паперів від 30 березня 2016 року №20-1/16БВ-02, предметом якого є акції прості іменні емітента Публічного акціонерного товариства «Черкаський ремонтно - транспортний завод» у кількості 1702000 шт., номінальною вартістю 0,25 грн., вартість цінних паперів за вказаним договором становить 425500 грн. Дана операція відображена у бухгалтерському обліку наступним чином: 352 «Поточні фінансові інвестиції» К-т 377 «Розрахунки з іншими дебіторами». Дана операція відображена 31 березня 2016 по рахунку 402008-UA 40004581 у депозитарній установі ТОВ «АРТ-КАПІТАЛ КАСТОДІ».

Також, позивачем (продавець) укладено 31 березня 2016 року договори купівлі-продажу цінних паперів:

1. №БВ-310316/06-2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ-ВЕЛЕС» (покупець), предметом якого є акції прості іменні емітента Публічного акціонерного товариства «Черкаський ремонтно-транспортний завод» у кількості 1100000 шт. номінальною вартістю 0,25 грн. Загальна сума договору складає 5500000 грн. Дана операція відображена 31 березня 2016 року по рахунку 402008-UA 40004581 у депозитарній Установі ТОВ «АРТ-КАПІТАЛ КАСТОДІ»;

2. №БВ-310316/03-1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Грон» (покупець), предметом якого є акції прості іменні емітента Публічне акціонерне товариство «Черкаський ремонтно-транспортний завод» у кількості 60200 шт. номінальною вартістю 0,25 грн. Загальна сума договору складає 3000000 грн. Дана операція відображена 31 березня 2016 року по рахунку 402008-UA 40004581 у депозитарній установі Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ-КАПІТАЛ КАСТОДІ». Дана операція відображена у бухгалтерському обліку наступним чином: Д-т 352 «Поточні фінансові інвестиції» К-т 971»Собівартість реалізованих фінансових інвестицій».

Крім того, позивачем (покупець) укладено 01 квітня 2016 року наступні договори купівлі-продажу цінних паперів:

1. №БВ-310316/06-2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ - BEJIEC» (продавець), предметом якого є акції прості іменні емітента Публічного акціонерного товариства «Черкаський ремонтно-транспортний завод» у кількості 1100000 шт. номінальною вартістю 0,25 грн. Загальна сума договору складає 5500000 грн. Дана операція відображена 01 квітня 2016 року по рахунку 402008-UA 40004581 у депозитарній установі Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ-КАПІТАЛ КАСТОДІ»;

2. №БВ-310316/03-1 з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Грон» (продавець), предметом якого є акції прості іменні емітента Публічного акціонерного товариства «Черкаський ремонтно-транспортний завод» у кількості 602000 шт. номінальною вартістю 0,25 грн. Загальна сума договору складає 3027000 грн. Дана операція відображена 01 квітня 2016 року по рахунку 402008-UA 40004581 у депозитарній установі Товариство з обмеженою відповідальністю «АРТ-КАПІТАЛ КАСТОДІ». Дана операція відображена у бухгалтерському обліку наступним чином: Д-т 352 К-т 377.

Одночасно позивачем (покупець) укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ - BEJIEC» (продавець) 01 квітня 2016 року додатковий договір до договору купівлі-продажу цінних паперів від 30 березня 2016 №20-1/16БВ-02, згідно з пунктом 1 якого сторони дійшли взаємної згоди, керуючись пунктом 9.2 договору, вирішили розірвати договір, без виконання, у зв`язку зі зміною кон`юнктури ринку.

Позивачем дану операцію відображено у бухгалтерському обліку наступним чином: Д-т 352 К-т 971 та віднесено до собівартості реалізованих інвестицій суму 8527000 грн.

В акті перевірки відповідач вказує, що оскільки фактично не було здійснено реалізацію цінних паперів, а було укладено додатковий договір про розірвання договору купівлі-продажу цінних паперів, то відсутні підстави для віднесення до собівартості реалізованих інвестицій вартості цінних паперів.

При визначенні фінансового результату від продажу цінних паперів у бухгалтерському обліку потрібно керуватися, зокрема, нормами П(С)БО 12 «Фінансові інвестиції» , П(С)БО 15 «Дохід», П(С)БО 16 «Витрати» та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу III «Податок на прибуток підприємств» Кодексу.

При визначенні фінансового результату до оподаткування враховуються різниці щодо операцій з продажу або іншого відчуження цінних паперів (пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 141.2.1 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України фінансовий результат до оподаткування збільшується:

на суму від`ємного фінансового результату від продажу або іншого відчуження цінних паперів, відображеного у складі фінансового результату до оподаткування податкового (звітного) періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму уцінки цінних паперів (крім державних цінних паперів або облігацій місцевих позик), інвестиційної нерухомості і біологічних активів, які оцінюються за справедливою вартістю, відображених у складі фінансового результату до оподаткування податкового (звітного) періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, що перевищує суму раніше проведеної дооцінки таких активів.

При цьому, згідно з підпунктом 141.2.2 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України, фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму позитивного фінансового результату від продажу або іншого відчуження цінних паперів, відображеного у складі фінансового результату до оподаткування податкового (звітного) періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно з підпунктом 141.2.3 пункту 141.2 статті 141 Податкового кодексу України, платники податку окремо визначають загальний фінансовий результат за операціями з продажу або іншого відчуження цінних паперів звітного періоду відповідно до національних або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Суд зауважує, що документами, що підтверджують фактично понесені витрати на придбання цінних паперів є договори купівлі-продажу цінних паперів, виписки зберігачів під кожне замовлення, завірені печатками зберігачів, акти приймання-передачі цінних паперів, касові документи при готівкових розрахунках через касу або розрахункові документи при безготівкових розрахунках.

Як зазначено вище, позивачем укладено відповідні договори цінних паперів, що відображено у депозитарній установі та сплачено продавцю вартість таких цінних перів, тобто фактично до позивача перейшло право власності на зазначені цінні папери.

При цьому, актами про виконання зобов`язань до договорів купівлі-продажу цінних паперів (т. 1 а.с. 42, 43) та після укладання додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу цінних паперів мало місце повернення коштів (а.с. 47-51).

Отже фактично мало місце дві господарські операції. В подальшому, внаслідок укладання додаткової угоди про розірвання договору купівлі-продажу цінних паперів, сторонами укладено відповідний правочин, внесені відомості у депозитарній установі та позивачем отримано кошти в сумі вартості цінних паперів. Отже фактично має місце два правочину.

Якщо форма та вид правочину не відповідають відносинам, що фактично відбулися при його виконанні, то податкові наслідки визначаються відповідно до правовідносин, що реально настали між сторонами, відповідно до сутності та змісту правочину.

З урахуванням викладеного, висновок відповідача про порушення позивачем підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України є необґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивач надав належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, в той час як відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Одночасно суд вбачає наявними підстави для повернення позивачу судового збору в сумі 29 712,57 грн, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивачем сплачений судовий збір за подання даного позову у розмірі більшому ніж визначений статтею 4 названого Закону.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1 Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування» задовольнити.

2 Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2018 року №, №6, прийняті Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

3 Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Планета Страхування» (02002, місто Київ, вулиця Сверстюка, будинок 11, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) судовий збір в сумі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) грн 00 коп.

4 Повернути Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Планета Страхування» (02002, місто Київ, вулиця Сверстюка, будинок 11, ) надмірно сплачений судовий збір в сумі 29 712 (двадцять дев`ять тисяч сімсот дванадцять) грн 57 коп, сплачений платіжним дорученням №16 від 11 лютого 2019 року (оригінал платіжного доручення зберігається в матеріалах справи) на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів - УК у Печерському р-ні м.Києва; Код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897; Рахунок отримувача - 4021; Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача - 899998; Код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко