Справа № 640/2501/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 серпня 2019 року № 640/2501/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання незаконною та скасування постанови

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І., в якому просить визнати незаконною та скасувати винесену відповідачем в рамках виконавчого провадження №48702407 від 28 квітня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 339 867,22 грн з ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що державним виконавцем не було вчинено виконавчих дій в рамках виконавчого провадження №48702407, відкритому з примусового виконання виконавчого листа №2-10541/11, виданого 15 липня 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» суми заборгованості в розмірі 3 396 852,21 грн, судового збору в розмірі 1700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. Назване виконавче провадження закінчено за заявою стягувача. З огляду на викладене, позивач вказує, що у відповідача були відсутні правові підстави, визначені Законом України «Про виконавче провадження», для стягнення виконавчого збору оскаржуваною постановою від 28 квітня 2017 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2019 року замінено відповідача у справі з державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І. на Головне територіальне управління юстиції у місті Києві.

В судове засідання 30 липня 2019 року жодна зі сторін не з`явились, хоча і були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 30 липня 2019 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Копія ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 липня 2019 року направлена поштовим відправленням на адресу Головного територіального управління юстиції у місті Києві та отримана уповноваженим представником останнього 15 серпня 2019 року, проте відповідач відзив на позов до Окружного адміністративного суду міста Києва не надав.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бялим М.Г. відкрито виконавче провадження №48702407 з примусового виконання виконавчого листа №2-10541/11, виданого 15 липня 2013 року Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості в розмірі 3 396 852,21 грн судового збору в розмірі 1700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 08 жовтня 2015 року оголошено в розшук майно боржника (позивача), а саме: належний позивачу транспортний засіб.

Також, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 04 жовтня 2016 року зупинено назване виконавче провадження.

Крім того, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 02 лютого 2017 року накладено арешт на грошові кошти позивача, що містяться на його рахунках, відкритих у банках згідно з переліком наведений у постанові.

Судом встановлено, що копії постанови про арешт коштів, направлені в банки для виконання, повернулись не виконані у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року у справі №2-10541/11 у виконавчому провадженні замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтехеко».

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 27 квітня 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтехеко».

Також, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. повернуто виконавчий лист стягувачу без виконання на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «про виконавче провадження».

Крім того, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 28 квітня 2017 року стягнуто з позивача виконавчий збір в сумі 339 867,22 грн.

Незгода позивача з постановою про стягнення виконавчого збору зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закону України «Про виконавче провадження» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 5 названого Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що виконавчий збір за своєю правовою природою є збором, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа та розраховується виходячи з фактично стягнутої або повернутої суми.

Для стягнення виконавчого збору необхідна наявність двох умов, а саме здійснення державним виконавцем дій направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом по справах № 804/8289/16 (постанова від 19 вересня 2018 року), № 8/39 (постанова від 29 березня 2018 року) та № 908/2356/16 (постанова від 14 травня 2018 року).

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В матеріалах справи відсутні докази, що з моменту відкриття виконавчого провадження та до його закінчення будь-які грошові кошти боржником у добровільному порядку на користь стягувача перераховувалися або в примусовому порядку державним виконавцем стягувалися (тобто відсутнє фактичне стягнення за виконавчим документом та вчинення виконавчих дій), а тому у державного виконавця були відсутні законні підстави для стягнення виконавчого збору оскаржуваною постановою від 28 квітня 2017 року.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем доведено протиправність постанови про стягнення виконавчого збору, в той час, як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правих підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Лозової А.І. від 28 квітня 2017 року про стягнення виконавчого збору, винесену в рамках виконавчого провадження №4702407.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Головного територіального управління юстиції у місті Києві 03056, місто Київ, вулиця Виборзька, будинок 32, ) судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко