Справа № 826/2098/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Справа № 826/2098/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Ганечко О.М., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Токмакова О.С., Зеленова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про зобов`язання відповідача відкликати офіційний документ Міністерства оборони України - подання від 17.11.1993 р., про що повідомити позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2019 року позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що позивач дізнався про порушення своїх прав 17.11.1993 р. (був ознайомлений з поданням від цієї дати), що після цього у 1999 році він вже звертався з відповідним позовом до суду (в позові відмовлено внаслідок пропуску строку звернення) і те, що чергове звернення позивача до Міністра оборони у 2017 році з проханням вилучити з його особової справи подання від 17.11.1993 р., на яке отримав відповідь листами 12.04.2017 р. та 04.01.2018 р., не є підставою для поновлення строку звернення до суду з цим позовом.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та задовольнити його позов, посилаючись на те, що суд відмовив в реалізації права позивача на судовий захист, постановив оскаржувану ним ухвалу без його участі, що наведення судом ч. 3 ст. 123 КАС України є цитуванням клопотання представників відповідача, що він вже двічі сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції. При цьому, апелянт наполягає на наявності достатніх правових підстав для розгляду та вирішення його позову про суті заявлених у ньому вимог та неможливості залишення позовної заяви без розгляду.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржувана ним ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.11.1993 р. Головним управлінням кадрів Міністерства оборони України щодо ОСОБА_1 , заступника начальника управління кадрів Міністерства оборони України, складено подання про призначення на посаду заступника начальника кафедри тактики факультету загальної військової підготовки Київського військового інституту управління і зв`язку, в якому викладено відомості, які ОСОБА_1 вважає недостовірними.

Рішенням Військового суду Київського гарнізону від 29.09.1999 р. за позовом ОСОБА_2 до Головного управління кадрів Міністерства оборони України про спростування відомостей, що не відповідають дійсності і викладені неправдиво, які містяться в поданні від 17.11.1993 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском однорічного строку позовної давності, передбаченого ст. 7 ЦК України.

При цьому, в рішенні зазначено, що суд, згідно досліджених доказів, знаходить, що відомості стосовно ОСОБА_1 , які містяться в поданні від 17.11.1993 р., не відповідають дійсності і викладені неправдиво.

06.02.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Міністра оборони України з проханням вилучити з його особової справи оригінал подання від 17.11.1993 р. Головного управління кадрів Міністерства оборони України з посиланням на рішення Військового суду Київського гарнізону від 29.09.1999 р. та ч. 5 ст. 277 ЦК України.

Листами від 12.04.2017 р. та від 04.01.2018 р. позивача повідомлено про відсутність в його особовій справі вказаного подання та про відмову в задоволенні його відповідних позовних вимог рішенням Військового суду Київського гарнізону від 29.09.1999 р.

У лютому 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з цим позовом, посилаючись на рішення Військового суду Київського гарнізону від 29.09.1999 р., ч. 5 ст. 277 ЦК України та зазначаючи, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.09.2018 р. позивачу було відмовлено у відкритті провадження за його позовом через непідсудність заявлених вимог суду адміністративної юрисдикції та необхідність його розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 р. зазначену ухвалу було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з визначенням адміністративної юрисдикції цього спору у зв`язку з тим, що спір, який є предметом розгляду у даній справі, не пов`язаний з вирішенням питання щодо цивільних немайнових прав, а є публічно-правовим, подання від 17.11.1993 р. щодо ОСОБА_1 складено відповідачем при виконанні ним владних-управлінських функцій, під час проходження позивачем публічної служби в Міністерстві оборони України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2019 р. справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Копію зазначеної ухвали направлено сторонам у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.02.2019 р. відмовлено в задоволенні заяви позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2019 року позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду

Нормативно-правове обґрунтування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України у редакції, чинній на момент прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Висновки апеляційного суду.

Отже, законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

При цьому, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).

У свою чергу, в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту, коли позивач був ознайомлений з поданням Міноборони від 17.11.1993 р., до моменту його звернення до суду з позовом у цій справі минуло майже 20 років.

Разом з тим, жодних поважних причин, які б об`єктивно унеможливили своєчасне подання ним позовної заяви у відповідності до процесуального законодавства, яке діяло станом на 1993 рік, коли йому стало відомо про порушення його прав та законних інтересів, або принаймні у 1999 році, коли він отримав рішення суду в іншій справі, та продовж наступних 14 років, ним не зазначено і будь-яких доказів суду не надано.

При цьому, посилання позивача на листи-відповіді Міноборони від 12.04.2017 р. та від 04.01.2018 р. на його звернення від 06.02.2017 р. не надають підстав для поновлення йому вищезазначеного строку звернення з цим позовом. Крім того, апеляційний суд зазначає, що з матеріалів справи не вбачається, чому позивач не подав відповідне звернення раніше та не звернувся до суду з позовом на захист своїх прав та інтересів.

Доводи апелянта про те, що суд відмовив в реалізації його права на судовий захист, є безпідставними з огляду на вищезазначене.

Посилання апелянта на те, що суд постановив оскаржувану ним ухвалу без його участі, є необґрунтованими, оскільки, як було встановлено вище, справа за цим позовом була призначена до судового розгляду у спрощеному провадженні без виклику сторін, копія відповідної ухвали направлена позивачу, а в наступному ухвалою суду відмовлено в задоволенні його клопотання про розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін.

Твердження апелянта про те, що він оскаржував й інші ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку та сплачував відповідний судовий збір, колегія суддів приймає до уваги, але зазначає, що в межах даного апеляційного провадження здійснюється перегляд оскаржуваної позивачем ухвали суду від 05.06.2019 р. і в суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для перевірки правомірності прийняття судом першої інстанції інших ухвал, які, тим більше, вже переглянуті в апеляційному порядку.

Доводи апелянта про те, що наведення судом ч. 3 ст. 123 КАС України є цитуванням клопотання представників відповідача, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки викладення в мотивувальній частині ухвали суду відповідної процесуальної норми, навіть якщо вона наведена в клопотанні сторони по справі, відповідає вимогам КАС України.

Аналізуючи ці та всі інші доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 29 серпня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: