Справа № 360/3039/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3039/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 11 липня 2019 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області) з такими вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплат позивачу пенсії за періоди з 01.10.2015 по 01.02.2018 та з 01.10.2018 по 01.05.2019;

2) зобов`язати відповідача виплатити борги з виплати пенсії за періоди з 01.10.2015 по 01.02.2018 та з 01.10.2018 по 01.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку відповідача та є внутрішньо переміщеною особою.

Позивач 27.05.2019 звернулася до відповідача за роз`ясненнями з приводу виплати позивачу не отриманої пенсії за періоди з 01.10.2015 по 01.02.2018 та з 01.10.2018 по 01.05.2019.

Листом від 07.06.2019 №180/П-5 позивача повідомлено, що у зв`язку із скасуванням управлінням соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації в Луганській області дії довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи від 20.02.2018 № прийнято розпорядження про призупинення виплати мені пенсії з 01.10.2018.

Позивач зазначає, на теперішній час вищевказана довідка є чинною, дія якої не припинились з моменту її видачі.

Вважає бездіяльність відповідача щодо виплат пенсії за вище вказаний час такою, що порушує її право на пенсійне забезпечення, віднесене Конституцією України до одного з найважливіших особистих прав людини.

Ухвалою суду від 12.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (арк. спр. 1-2).

Від УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області 02.09.2019 за вх. № 45388/2019 надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 27-28), в якому зазначено, що відповідач позовних вимог не визнає з таких підстав.

Із заявою про запит пенсійної справи та прийняття її на облік до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі позивач звернулась 27.09.2016. Позивач перебуває на обліку в управлінні з 05.04.2017, але згідно з протоколом від 16.03.2017 № 37 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні (відновленні) соціальних виплат у вигляді пенсії. 20.02.2018 позивач надав заяву про поновлення виплати пенсії. Згідно з рішенням від 15.03.2018 № 147 комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 було вирішено поновити виплату пенсії, яка почала сплачуватися з 01.02.2018 та сплачувалась по 30.09.2018.

Відповідач зазначив, що до управління 28.09.2018 надійшло рішення від 28.09.2018 № 723 начальника управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації про скасування дії довідки від 20.02.2018 № та зняття з обліку ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи. Тому на підставі рішення від 28.09.2018 № 723 управлінням винесено розпорядження про призупинення виплати пенсії з 01 жовтня 2018 року.

Відповідач вказує, що відповідно до листа Пенсійного фонду України від 07.11.2017 за № 34882/02-22 щодо нарахування недоотриманих сум пенсій за минулий час внутрішньо переміщеним особам при взятті на облік, тобто 03.05.2018 проведено повторне взяття на облік пенсійної справи позивача по статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Тому заборгованість по виплаті пенсії позивача, починаючи з 01.10.2015 по 31.01.2018 в сумі 33949,25 грн управлінням обліковано та буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

По справі від учасників справи надійшли такі заяви, клопотання та судом вчинено такі процесуальні дії:

- разом з позовною заявою позивачем подані клопотання про поновлення строку звернення до суду (арк. спр. 7), звільнення від сплати судового збору (арк. спр. 8), які вирішені судом ухвалою від 12.07.2019 (арк. спр. 1-2);

- ухвалою від 02.08.2019 призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04 вересня 2019 року о 09 год. 00 хв., повторно витребувано від Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області докази (арк. спр. 21).

Позивач у судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином До суду повернулося поштове відправлення із повісткою суду, направлене за місцем мешкання позивача, зазначеного ним в позовній заяві, із зазначенням причини повернення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (арк. спр. 26).

Відповідач явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (арк. спр. 25).

Керуючись положеннями частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України (арк. спр. 9), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 10), довідки від 12.12.2017 № 11222 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 11), пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії ААЄ НОМЕР_2 (арк. спр. 12).

Згідно з матеріалами пенсійної справи позивача, копію якої надано відповідачем до матеріалів справи, встановлено таке.

Позивач 27.09.2016 звернулася до УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про запит її пенсійної справи з УПФУ в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області (арк. спр. 29).

УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області 18.11.2016 здійснено запит пенсійної справи, атестату (арк. спр. 38).

Бахмутським ОУПФУ Донецької області 05.12.2016 надіслано пенсійну справу позивача, яка надійшла до відповідача 12.01.2017 (арк. спр. 30).

Згідно з інформацією, зазначеною в розпорядженні Бахмутського ОУПФУ Донецької області та атестату № 8202, пенсія позивачу виплачена по 30.09.2015 (арк. спр. 31, 32).

Розпорядженням УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області від 05.04.2017 № 3611 позивача взято на облік та з призначено позивачу пенсію за віком з 01.10.2015 (арк. спр. 33).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат переміщеним особам від 16.03.2017 № 37 на підставі Постанови КМУ від 08.06.2016 № 365 відмовлено позивачу в призначені соціальних виплат (арк. спр. 35).

Розпорядженням від 03.04.2017 прийнято на облік пенсійну справу позивача та на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальної виплати від 16.03.2017 № 37 заблоковано особистий рахунок з 01.04.2017 (арк. спр. 34).

Позивач 09.06.2017 звернулась за поновленням виплати пенсії (арк. спр. 46).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат переміщеним особам від 10.08.2017 № 71 на підставі Постанови КМУ від 08.06.2016 № 365 призначено соціальні виплати позивачу (арк. спр. 45).

Розпорядженням від 17.10.2017 на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальної виплати від 10.08.2017 № 71 наказано поновити виплату пенсії з 01.06.2017 (арк. спр. 44).

Позивач 20.02.2018 звернулась за поновленням виплати пенсії (арк. спр. 52).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат переміщеним особам від 15.03.2018 № 147 вирішено призначено соціальні виплати позивачу (арк. спр. 51).

Рішенням (розпорядженням) від 28.09.2018 № 723 про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи вирішено скасувати дію довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_1 від 20.02.2018 № (арк. спр. 58).

Розпорядженням про призупинення виплати пенсії від 28.09.2018 на виконання частини першої статі 12 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв`язку із скасуванням управління соціального захисту населення в Станично-Луганському районі дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.02.2018 № та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб призупинено виплату пенсії позивачу з 01.10.2018 (арк. спр. 57).

Позивач 02.11.2018 звернулась за поновленням виплати пенсії (арк. спр. 60).

Розпорядженням про призупинення виплати пенсії від 22.12.2018 на виконання частини першої статі 12 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв`язку із скасуванням управління соціального захисту населення в Станично-Луганському районі дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.10.2018 № 2291 та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб вирішено не поновляти виплату пенсії позивачу згідно заяви від 02.11.2018 (арк. спр. 59).

На підставі вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що пенсійна справа позивача перебуває на обліку відповідача. Заборгованість по пенсії минулих періодів з 01.10.2015 по 31.01.2018 позивачу не виплачена. З 01.02.2018 по 30.09.2018 позивач отримував пенсійні виплати. З 01 жовтня 2018 року пенсійні виплати позивачу знову зупинені.

Суду не надано доказів виплати позивачу пенсії минулих періодів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Статтею 291 КАС України визначено особливості провадження у типовій справі, зокрема, згідно з частиною третьою цієї статті при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливості державним органам врахувати її особливі потреби.

З огляду на викладене, суд вважає, що наявність чи відсутність довідки органу соціального захисту населення про взяття особи на облік, як внутрішньо переміщеної особи, жодним чином не наділяє або не позбавляє особу статусу внутрішньо переміщеної.

Такий статус особа набуває автоматично внаслідок настання певних обставин та набуття нею ознак «внутрішньо переміщеної особи», визначених статтею 1 Закону № 1706-VII.

Оскільки позивач відповідає всім визначеним статтею 1 Закону № 1706-VII ознакам «внутрішньо переміщеної особи», суд дійшов висновку, що дана адміністративна справа є типовою до зразкової справи № 805/402/18 та її необхідно розглядати з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Зазначені виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 11 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

Відповідно до пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сімї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення (пункт 14 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам).

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […]

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»;

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм Закону № 1058-IV слідує, що після отримання заяви пенсіонера пенсійний фонд протягом 10 днів має прийняти рішення про поновлення/відмову у поновленні виплати пенсії. Після поновлення виплати пенсії пенсіонеру територіальний орган Пенсійного фонду України має виплатити пенсіонеру суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, за минулий час у порядку, визначеному статтею 46 Закону № 1058-IV.

Системний аналіз положень статей 46 та 49 Закону № 1058-IV дозволяє дійти висновку, що територіальним органом Пенсійного фонду України може бути відмовлено у поновленні виплати пенсії за заявою пенсіонера виключно у випадку наявності підстав, визначених частиною першою статті 49 цього Закону.

При цьому, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про відмову у поновленні виплат Законом № 1058-IV не віднесено до підстав, з яких може бути зупинено виплату пенсії або відмовлено у її поновленні. Не визначена така підстава й іншими законами.

Не поновлення виплати пенсії з підстав прийняття комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення про відмову у поновленні соціальних виплат передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, тобто, у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV є іншим випадком, передбаченим законом, судом відхиляються як необґрунтовані з огляду на нижче наведене.

Як вже вище зазначено, підстави припинення виплати пенсії, порядок її виплати, у тому числі й заборгованість по виплаті пенсії за минулий період, визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом «закон» це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України ).

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Суд бере до уваги, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 07 жовтня 2009 року в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За таких обставин постанови КМУ не можуть обмежувати конституційне право та встановлювати додаткові підстави для припинення виплати пенсії ніж передбачені Законом № 1058.

Відповідно, встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, не є у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 цього Закону іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом.

Таким чином, не поновлення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконною.

Відповідно, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії у квітні 2017 року. Крім того, безпідставне не поновлення виплати пенсії позивачу призвело також до того, що відповідачем після прийняття на облік пенсійної справи позивача всупереч вимог частини другої статті 46 Закону № 1058-IV не виплачено позивачу пенсію минулих періодів, що утворилася з дня припинення її виплати з жовтня 2015 року.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідачем безпідставно не виплачено позивачу заборгованість по пенсії минулих періодів з 01 жовтня 2015 року по 31 січня 2018 року.

Відсутність окремого порядку для виплати внутрішньо переміщеним особам заборгованості по виплаті пенсії минулих періодів, визначеного Кабінетом Міністрів України, створює правову невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Більш того, судом встановлено, що позивачу у період з квітня 2017 року по січень 2018 року відповідачем не виплачувалась пенсія без прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що, починаючи з жовтня 2018 року, нарахування та виплата пенсії позивачу не здійснюється через прийняття відповідачем розпорядження від 19.10.2018 про припинення виплати пенсії позивачу. Таке розпорядження прийнято відповідачем за відсутності підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV. Відповідно, воно є протиправним.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач у період з жовтня 2015 року по січень 2018 року та з жовтня 2018 року не отримує пенсію з вини відповідача.

За приписами статті 46 Закону № 1058-IV суми пенсії, невиплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Що стосується обраного позивачем способу захисту, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Позивач в позовній заяві зазначає, що в неї наявна заборгованість з виплата пенсії по 01.02.2018, однак відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачу пенсію поновлено з 01.02.2018.

У свою чергу, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, щодо неотримання виплати пенсії за лютий 2018 року.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо наявності заборгованості з виплати пенсії за 01.02.2018.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії позивачу у період з 01.10.2015 по 31.01.2018, а починаючи з жовтня 2018 року порушення прав позивача відбувалося внаслідок прийняття відповідачем протиправних розпоряджень про призупинення виплати пенсії.

Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком у період з 01.10.2015 по 31.01.2018, визнання протиправними та скасування розпоряджень відповідача від 28.09.2018 б/н та від 22.12.2018 б/н про призупинення виплати пенсії позивачу, зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість по пенсії минулих періодів з 01.10.2015 по 31.01.2018, а також поновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01.10.2018.

Вимога позивача щодо зобов`язання відповідача виплатити заборгованість за період з 01 жовтня 2018 року по 01 травня 2018 року включно, на думку суду, у повній мірі охоплюється зобов`язанням відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01.10.2018. Відповідно, додаткового зобов`язання не потребує.

Твердження відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду судом вважаються необґрунтованими, з підстав викладених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Також, відповідачем суду не надано жодних доказів повідомлення позивача про припинення нарахування та виплати пенсії.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати пенсії позивачу в межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 12.07.2019 відстрочено позивачу сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 768,40 грн до ухвалення судового рішення в даній справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Як вже вище вказано, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню внаслідок обрання неналежного способу захисту порушеного права.

При цьому суд зауважує, що предметом спору у даній справі є припинення відповідачем нарахування та виплати пенсії позивачу з не визначених статтею 49 Закону № 1058-IV підстав, невиплата пенсії минулих періодів згідно з положеннями статті 46 Закону № 1058-IV, та зобов`язання органу Пенсійного фонду України відновити порушене право.

Відповідно, обрання неналежного способу захисту порушених прав, фактично не змінює тієї обставини, що вимоги позивача є правомірними.

За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (місце знаходження: 93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця 1 травня, будинок 20, код за ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії минулих періодів з 01 жовтня 2015 року по 31 січня 2018 року.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області виплатити ОСОБА_1 пенсії минулих періодів з 01 жовтня 2015 року по 31 січня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 28 вересня 2018 року без номера про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 22 грудня 2018 року без номера про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року.

У задоволенні вимог про визнання протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати пенсії за 01.02.2018, зобов`язання виплатити борг з виплати пенсії за 01.02.2018 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області до Державного бюджету України судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова