Справа № 755/10906/19
Суддя: Марфіна Н. В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/10906/19

Провадження №: 2-а/755/305/19

"28" серпня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Грядової І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві адміністративну справу за адміністративним позовом Громадянки Еритреї ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду, -

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 11.06.2019 року про примусове повернення з України та заборону в`їзду в Україну громадянки Еритреї ОСОБА_2 . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв`язку з різким погіршенням безпечності перебування та ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Еритреї прибула в Україну в пошуках притулку. 11.06.2019 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, співробітником відповідача щодо позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП. Копія протоколу та постанови позивачу не вручалась і всупереч вимог ст. 274 КУпАП перекладач не залучався. 11.06.2019 року відносно позивача прийнято рішення про його примусове повернення у строк до 25.06.2019 року. Зміст рішення позивачу не доводився, а співробітники відповідача лише вимагали підписати відповідні документи. На думку сторони позивача, таке рішення є передчасним, неправомірним і таким, що порушує права позивача. У відповідності до положень ст. 203 КУпАП позивач мав намір звернутись за захистом на території України, а відповідач приймаючи спірне рішення не вивчив наявності обставин, які забороняють примусове повернення. При цьому, позивач не знаючи української мови, будучи не обізнаним з положеннями національного законодавства не зміг належним чином обґрунтувати недопустимість прийняття рішення про його примусове повернення. Можливість скористатись правовою допомогою співробітниками міграційної служби йому роз`яснено не було. Позивачка не мала наміру потрапити до країн Європи, як це зазначено в оскаржуваному рішенні, адже звернулась до відповідача з заявою про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак відповідач на подані позивачем документи уваги не звернув. За твердженням сторони позивача спірне рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практика застосування якої вказує на абсолютну заборону на повернення іноземців та осіб без громадянства до країн, де їм загрожують тортури, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження та покарання. Також в обґрунтування заявлених позовних вимог сторона позивача посилається на положення ст. 3 Міжнародної конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, та зазначає, що приймаючи спірне рішення відповідач не ознайомився з ситуацією у Еритреї. Отже, оскаржуване рішення прийнято з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, у позові зазначено, що відповідач приймаючи спірне рішення мав дискреційні повноваження щодо того чи виносити таке рішення, чи ні, тож відповідач мав своїм обов`язком детально проаналізувати та врахувати індивідуальні обставини позивача, застосувавши принцип пропорційності. Позивач вважає, що спірним рішенням порушено вимоги ст.ст. 3, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання» 1984 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду, а також витребувано у відповідача усі матеріали стосовно позивача, пов`язані з оскаржуваним рішенням.

23.08.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву та витребувані судом документи. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач порушила правила перебування в Україні, адже проживала без документів на право проживання в Україні, у зв`язку із чим відносно неї було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП. 11.06.2019 року відповідачем було винесено оскаржуване рішення на підставі зазначеного протоколу. Відповідач вважає безпідставними посилання позивача на відсутність перекладача, оскільки у довідці про особу зазначено про відсутність потреби у послугах перекладача, що засвідчено підписом позивача. На противагу твердженням позивача відповідач вказує, що позивачка була ознайомлена зі спірним рішенням, про що остання склала розписку. Також відповідач вважає безпідставними посилання сторони позивача на порушення відповідачем ст. 203 КУаП, адже позивачка незаконно перетнула кордон України, перебуває на території України з 09.09.2017 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась лише 23.07.2019 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що 11.06.2019 року позивака звернулась до відповідача як шукач притулку з відповідною заявою не вказуючи у ній дату, оскільки дату прийняття проставляє сам відповідач. Однак відповідач повідомив позивача, що спочатку стосовно позивача слід скласти протокол та постанову про адміністративне правопорушення. Представник зазначає, що при цьому був відсутній перекладач, а змісту оскаржуваного рішення позивачка не розуміла, оскільки не знає ні української, ні російської мови. Повернення позивача до країни походження є небезпечним для неї. Раніше позивачка дійсно не зверталась із відповідною заявою до відповідача. Стосовно подання такої заяви лише 23.07.2019 року представник пояснив, що після складання відносно позивачки протоколу про адміністративне правопорушення вона повернулась для подання відповідної заяви, однак у зв`язку з наявною чергою змогла це зробити лише 23.07.2019 року.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти вимог позивача, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, який приєднано до матеріалів справи, і додатково пояснила суду, що позивач прибула до України 09.09.2017 року, а протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача був складений у червні 2019 року і до цього часу позивачка не зверталась до відповідача з заявою про визнання її біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту. З оскаржуваним рішенням позивачка була ознайомлена про що мається відповідна розписка, а також наявна розписка позивача про те, що у послуг перекладача вона не потребує. Також представник наголошує на тому, що з заявою-анкетою позивачка звернулась лише 23.07.2019 року.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п/п 9, п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Судом встановлено, що 11.06.2019 року головним спеціалістом відділу адміністративної діяльності управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області було прийняте рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянки Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати її покинути територію України у термін до 25.06.2018 року. Також заборонено в`їзд на територію України строком на три роки до 11.06.2022 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що 11.06.2019 року по вул. Петропавлівська, 11, було виявлено громадянку Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема, проживала без документів на право проживання в Україні. У ході опитування громадянка Еритреї ОСОБА_2 пояснила, що в Україну вона прибула 09.09.2017 року поза пунктами пропуску з метою потрапити до країн Європи. За перетин кордону рідні заплатили кошти невідомим їй особам. Паспорт втратила. Проживає в орендованій квартирі за рахунок заощаджених коштів. Документи на отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну не подавала. Власного житла не має. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, працівниками ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області відносно громадянки Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП (ЦМУ №003614 від 11.06.2019 року). Встановлені обставини, а саме: нелегальне становище громадянки Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідчить про те, що нею порушені вимоги ст.ст. 4, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п.п. 14, 25 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Третя країна - країна, яка не є країною походження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом ст.ст. 6,7 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку (ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

В`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України (ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного закону (ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій (ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки (ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства»:

- Іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

- Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

- Примусове повернення з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, здійснюється за рішенням органів ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, затриманих ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.

- Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняється примусово повертати і примусово видворяти іноземців до країн, де: їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або через політичні переконання; їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного чи внутрішнього збройного конфлікту, або систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Примусове повернення не застосовується до іноземців, які не досягли 18-річного віку, та іноземців, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

- Рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

- Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 2) упродовж 24 годин прокурора за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

- Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).

- У рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.

- Один з примірників рішення про примусове повернення видається іноземцю, стосовно якого воно прийнято, інший залишається в органі, який його прийняв.

- Іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За змістом преамбули Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 3) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України; 4) додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; 8) заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті; 13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; 15) посвідчення біженця - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його біженцем в Україні і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 16) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 17) посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, - паспортний документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту, і є дійсним для реалізації прав та виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України; 19) статус біженця - визнання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, іноземця або особи без громадянства біженцем.

Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження (ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень відповідача, а його зміст та форма відповідають вимогам чинного законодавства України.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд констатує, що позивач є нелегальним мігрантом, перетнув державний кордон України у не передбачений законом спосіб та проживає на території України без наявності у нього такого права.

Також судом встановлено, що протягом майже двох років позивач нелегально перебуваючи на території України не зверталась до відповідних державних органів із заявою про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, така заява зареєстрована лише 23.07.2019 року. Отже позивачем порушено покладений на неї чинним законодавством України обов`язок дотримуватись вимог національного законодавства України.

Посилаючись на наявні в державі Еритрея обставини, що перешкоджають поверненню позивача до країни походження, сторона позивача не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження таких обставин щодо особи позивача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оспорюваного рішення, позивач може повернутись не лише до країни походження, якщо він дійсно має побоювання щодо своєї безпеки у ній, а також до третьої країни.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд також зазначає, що посилання сторони позивача на відсутність перекладача при здійсненні із ним процесуальних дій, в даному випадку не мають юридичної значимості, адже згідно змісту довідки про особа у п. 11 міститься відмітка за підписом позивача про відсутність потреби у послугах перекладача. Такі ж дані містяться у поясненнях позивача від 11.06.2019 року. Крім того, в даному питанні суд звертає увагу на те, що позивач до часу винесення щодо неї оспорюваного рішення проживала у мовному просторі території України майже два роки.

Не заслуговують на увагу і твердження сторони позивача про те, що позивачу не було роз`яснено право на отримання правової допомоги, адже за змістом пояснень позивача від 11.06.2019 року їй було роз`яснено положення ст. 63 Конституції України. Також положення ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП були роз`яснені позивачу згідно змісту складеного відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення, який містить підпис позивача про здійснення відповідних роз`яснень.

За змістом наявної в матеріалах справи розписки за підписом позивача від 11.06.2019 року, копію оскаржуваного рішення вона отримала, а також їй повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні прийнято рішення про її примусове повернення. Позивачка зобов`язалась не пізніше 25.06.2019 року залишити територію України та ознайомлена з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.

Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законами України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012р. №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні адміністративним позовом Громадянки Еритреї ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця з України та заборону в`їзду - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 30.08.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - громадянка Еритреї ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02125, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ).

Суддя -