Справа № 200/4689/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №200/4689/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Блохіна А.А., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника позивача - адвоката - Овчаренка О.О., представника відповідача - Бердник Ю.М., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 200/4689/19-а (головуючий суддя І інстанції - Чучко В.М.), складене у повному обсязі 17 травня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про:

- визнання дії управління щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01 червня 2018 року;

- зобов`язання управління нарахувати та виплатити позивачу з 01 червня 2018 року пенсію за вислугу років МВС за період з 01 червня 2018 року по 13 лютого 2019 року, а також заборгованість по невиплаті доплати після перерахунку пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року у сумі 44 291,60 грн. (а.с. 4-8).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати і виплатити пенсію ОСОБА_1 , за період з 01 червня 2018 року по 13 лютого 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 , перераховану пенсію з 01 січня 2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 57-59).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що при переселені пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється.

Відтак, факт запиту пенсійної справи пенсійним органом Російської Федерації є підставою для припинення виплати пенсії (а.с. 64-66).

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с. 9-11).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу призначено пенсію за вислугу років, виплата якої була припинена з причини виїзду пенсіонера за кордон на постійне місце проживання, оскільки управління отримало лист відділення Пенсійного фонду Російської Федерації по Ліпецькій області від 02 березня 2018 року №2240 щодо запиту пенсійної справи та інформації про припинення виплат позивачу (а.с. 51).

14 листопада 2018 року відділення Пенсійного фонду Російської Федерації по Ліпецькій області надіслало запит №67/12116 про надіслання атестату про припинення виплати пенсії на ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням ним громадянства Російської Федерації, на підставі якого 13 лютого 2019 року Головне управління направило атестат про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації (а.с. 54, 55).

У зв`язку з наведеним, ГУ ПФ України в Донецькій області з 01 червня 2018 року вирішено припинити виплату пенсії позивачу.

На звернення позивача з підстав припинення виплати пенсії, Управління надіслало лист від 27 лютого 2019 року № 923-М-01, в якому зазначено, що виплату пенсії припинено з 01 червня 2018 року у зв`язку із надходженням запиту відділення Пенсійного фонду Російської Федерації по Ліпецькій області від 02 березня 2018 року №2240, уповноваженого поновити виплату пенсії ОСОБА_1 за новим місцем проживання. Разом з тим, 24 березня 2018 року позивачу проведено перерахунок пенсії, розрахованої відповідно до абз. 1 п. 3 постанови № 103, однак підстави для виплати різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року відсутні, оскільки позивач не перебуває на обліку в головному управлінні у зв`язку з виїздом до Російської Федерації (а.с. 16).

Спірним у даній справі є правомірність дій управління щодо припинення виплати пенсії позивачу та невиплати заборгованості по пенсії у зв`язку з її перерахунком.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припинення нарахування і виплати пенсії позивачу з 01 червня 2018 року та невиплата різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, з підстав виїзду позивача за кордон на постійне місце проживання, за відсутністю документальних доказів призначення та виплати останньому аналогічного виду пенсії на території країни-учасниці СНД є необґрунтованою, відтак порушене право позивача має бути відновленим.

При цьому, суд першої інстанції вважає належним способом захисту прав позивача зобов`язання відповідача виплатити перераховану пенсію позивачу з 01 січня 2016 року без зазначення конкретної суми заборгованості, розраховану позивачем самостійно. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідних положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави. За приписами ст. 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. За ст. 3 людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 19 органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а на підставі ст. 46 громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно статті 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на України складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється: на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону № 1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У Рішенні № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зауважив, що всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавлено цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З 13 березня 1992 року діє Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, підписана Азербайджаном, Російською Федерацією, Білорусю, Таджикистаном, Вірменією, Туркменістаном, Казахстаном, Узбекистаном, Киргизстаном, Україною та Молдовою, яка базується на територіальному принципі. Вказаною Угодою передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення громадян держав-учасниць СНД, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

При цьому, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Цієї ж думки дотримується Верховний Суд в постанові № 425/1423/16-а від 16 травня 2019 року.

За приписами статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як свідчать наявні у справі матеріали, позивач є громадянином України та отримував пенсію за вислугу років призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року.

З 03 вересня 2018 року позивач є отримувачем пенсії по лінії МВД Росії, що вбачається з відповіді Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації № 31/10-5250 від 16 червня 2019 року( а.с.97).

Відтак, на момент припинення пенсії позивачу в Україні (01 червня 2018 року), позивача, як пенсіонера, не було взято на облік в органі Пенсійного фонду Російської Федерації, відтак, дії Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо припинення виплати пенсії з 01 червня 2018 року є неправомірними та передчасними,тому порушене право позивача має бути відновленим.

Однак, суд першої інстанції зобов`язуючи Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати і виплатити, пенсію ОСОБА_1 по 13 лютого 2019 року прийняв передчасне рішення, оскільки з 3 вересня 2018 року позивач отримує пенсію в Російській Федерації, від так рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зазначення граничного терміну виплати пенсії позивачу, а саме до 01 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 200/4689/19-а - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 200/4689/19-а - змінити.

Третій абзац резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 200/4689/19-а викласти у наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, 84122, ) нарахувати і виплатити пенсію ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ), за період з 01.06.2018 року до 01.09.2018 року.»

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року у справі № 200/4689/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 02 вересня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

А.А. Блохін