Справа № 300/1352/19
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2019 р. справа № 300/1352/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Микитин Н.М.,

при секретарі судового засідання Маковійчук С.М.,

за участю представника відповідачів Яремак Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до директора Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Ірини Леонідівни, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність вчинених посадовою особою ДФС України та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-54 від 06.02.2019, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2019 ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до директора Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Ірини Леонідівни (надалі також - відповідач 1, директор департаменту ДФС України), Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (надалі також - відповідач 2, ГУ ДФС в Івано-Франківській області), згідно якого просить суд:

- визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність вчинені директором Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Іриною Леонідівною;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-54 від 06.02.2019 видану ГУ ДФС в Івано-Франківській області.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнюючої заяви, обґрунтовані тим, що ГУ ДФС в Івано-Франківській області в порушення вимог статей 4, 6, 9, 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" 06.02.2019 сформував і скерував позивачу протиправну вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-54 на загальну суму 18106,72 грн єдиного внеску. Свої доводи ОСОБА_1 , обґрунтовує тим, що термін сплати зобов`язань, визначених фізичною особою - підприємцем або особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, у звіті з позначкою "ліквідаційний", настає в день подання такого звіту, відповідно єдиний внесок необхідно сплатити до дати подання звіту включно, що і було зроблено позивачкою у 2013, однак з того часу протягом шемти років посадові особи ДФС не виставляли вимоги, і тільки тепер нарахували борг. Наголосила на тому, що неодноразово зверталась із скаргами про неправомірне нарахування єдиного внеску до відповідачів, однак розгляд таких проведено не об`єктивно без надання належного обгрунтування.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 року дану позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статтей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків.

11.07.2019 року позивачем зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху недоліки усунуті.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.07.2019 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з даним позовом, відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) та призначено судовий розгляд на 13.08.2019 (а.с.1-3).

Представник відповідачів скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 07.08.2019 та міститься в матеріалах справи (а.с.73-77). Зазначив, що оскаржувана вимога про сплату недоїмки на суму 18106,72 грн. правомірно винесена у зв`язку із несплатою позивачем, як фізичною особою-підприємцем, єдиного соціального внеску за 2017 - 2018 роки, обрахованого з мінімального розміру. При цьому вказав, що зазначена у вимозі недоїмка виникла згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в результаті несвоєчасної сплати єдиного внеску у строки, встановлені цим Законом. Одночасно зверає увагу на те, що рішення ДФС України про результати розгляду скарги, прийняте за результатами вирішення податкового спору в доюрисдикційній процедурі, не є актом реалізації контролюючими органами повноважень у сфері управлінської діяльності та не має юридичного характеру, оскільки не містить обов`язкових для суб`єкта господарювання приписів, а відтак не є правовим атом індивідуальної дії та не створює юридичних наслідків у формі прав, обов`язків їх зміни чи припинення, у зв`язку з чим не може бути оскаржено до адміністративного суду. На підставі наведеного просив відмовити позивачу в задоволенні позову.

ОСОБА_1 скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив, в якому зазначила, що здійснила реєстрацію підприємницької діяльності і сумлінно виконувала свої зобов`язання, вчасно сплачувала єдиний соціальний внесок, але в 2013 припинила підприємницьку діяльність, про що подала всі необхідні документи, які зазначені у законодавстві України, однак не зберегла їх копій, оскільки законодавством не передбачені терміни зберігання документів про припинення підприємницької діяльності. Причини неврахування вказаної обставини відповідачем їй невідомі (а.с.79-81).

Позивачкою вищенаведена відповідь на відзив 10.08.2019 була надіслана відповідачам, що підтверджується квитанціями про відправлення, однак, заперечення у строк, встановлений судом відповідачі не подали, поважних причин ненадання запереченнь у встановлений судом строк не повідомили.

13.08.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 29.08.2019 з урахуванням строків розгляду адміністративної справи відповідно до ч. 2 ст. 193 Кодексу адміністративного судочинсмтва України.

У судове засідання, яке відбулося 29.08.2019, позивачка не з`явилася, на адресу суду подала заяву про розгляд справи без її участі, де зазначила, що позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві, просив в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені сторонами аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

01.08.2008 проведена державна реєстрація ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, а дані про припинення підприємницької діяльності - відсутні, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ(а.с.105).

06.02.2019 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-63544-55, якою повідомлено позивача, що за нею рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 18106,72 грн (а.с.15).

Листом ГУ ДФС в Івано-Франківській області №1645/10/09-19-13-01-18 від 04.04.2019 позивачці роз`яснено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, вона зареєстрована та перебуває на обліку в ГУ ДФС в Івано-Франківській області Тисменицького управління як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування та зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Одночасно повідомлено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені з єдиного внеску не застосовується (п.16 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (а.с.18).

Не погодившись з отриманою відповіддю, позивач звернулася зі скаргою від 02.05.2019 до ДФС України, у якій позивач просила скасувати вимогу № Ф-63511-54 від 06.02.2019 (а.с.92).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 05.06.2019 № 25889/6/99-99-11-05-02-25, за підписом директора Департаменту адміністративного оскарження та судового супроводження І. Антоненко, залишено вищенаведену скаргу без розгляду, у зв`язку пропущенням 10-денного строку для її подання, оскільки оскаржувана вимога отримана ОСОБА_1 11.02.2019 (а.с.20-21).

Вважаючи що посадові особи відповідачів необ`єктивно провели перевірку скарги, чим порушили її права, і безпідставно здійснили нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування та вважаючи вимогу про сплату такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 статті 8 Закону №2464-VI визначено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або несплачена у строки, встановлені цим законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449).

Згідно вимог Закону №2464-VI та Інструкції № 449 на платника покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування, сплачують єдиний соціальний внесок незалежно від того, отримували вони дохід у цей період чи ні.

Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200,00 грн., з 1 січня 2018 року - 3723,00 грн.

Частиною п`ятою статті 8 Закону №2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Таким чином, розмір мінімального страхового внеску за місяць у 2017 складав 704,00 грн.(3200 х 22%), та в 2018 - 819,06 грн. (3723 х 22%).

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника.

Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплатити до 09.02.2018 за звітний 2017 рік в загальній сумі 8448,00 грн (704 х 12), однак, враховуючи те, що станом на 01.01.2017 в особовій картці позивача значилась переплата в розмірі 170 гривень сплаті підлягала сума 8278 гривень.

Крім того, з прийняттям Закону України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесені зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2018, зокрема щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої статтею 4 Закону №2464-VI категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону №2464-VI).

Відповідно, за чотири квартали 2018 платіж складає 9828,72 грн. (819,06 х 3 місяці = 2457,18 - квартальний платіж; 2457,18 х 4 квартали).

Статтею 6 Закону № 2464-VI визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Таким чином, відповідачем вірно розраховано суму єдиного внеску за 2017-2018 роки, як боргу визначеного ОСОБА_1

Щодо правомірності формування відповідачем оскаржуваної вимоги суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 6, 7 ст. 13 Закону №2464-VI та розділу VI Інструкції №449, органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Приписами статті 25 Закону та пункту 3 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Так, згідно п. 3 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Пунктом 4 розділу VI Інструкції №449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Із зазначеного слідує, що обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється також на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Фіскальний орган веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера "У" (узгоджена вимога).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - у фіскальному органі.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою) фізичній особі, якщо, зокрема, її вручено особисто такій фізичній особі, що підтвердила позивач, зазначивши у позовній заяві про отримання нею оскаржуваної вимоги 15.02.2019.

Враховуючи вищевикладене, на підставі Закону №2464-VI, Інструкції №449, та інформації з бази даних ДФС щодо ОСОБА_1 контролюючим органом підставно нараховано позивачу недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 18106,72 грн, оформлену вимогою від 06.02.2019 №Ф-63544-55.

До вимоги увійшли:

- розрахункова сума єдиного внеску за 4 квартали 2017 в розмірі 8278 грн;

- розрахункова сума єдиного внеску за 4 квартали 2018 в розмірі 9828,72 грн.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач є платником єдиного внеску, а відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Стосовно доводів позивачки про те, що нею було подано звіт у 2013 році з позначкою ліквідаційний, а тому в ГУ ДФС в Івано-Франківській області відсутній обов`язок нараховувати єдиний внесок, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулює Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» N 755-IV від 15.05.2003 (далі Закон N 755-IV).

Стаття 46 Закону N 755-IV (в редакції, чинній на 2013 рік - момент звернення позивача із заявою про припинення підприємницької діяльності) регламентувала питання державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Так, відповідно до частини 1 статті 46 Закону N 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі, зокрема, прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (частина 3 статті 46 Закону N 755-IV).

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону N 755-IV для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа повинні подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем; документ, що підтверджує внесення плати за публікацію повідомлення про прийняття фізичною особою - підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності.

Державний реєстратор за відсутності підстав для залишення документів, які подані для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цих документів внести до Єдиного державного реєстру запис про рішення щодо припинення нею підприємницької діяльності та в той же день передати органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України повідомлення про внесення такого запису (частина 7 статті 47 Закону N 755-IV).

Відповідно до частини 9 статті 47 Закону N 755-IV для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням; довідку відповідного органу державної податкової служби про відсутність заборгованості по податках, зборах (обов`язкових платежах); довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про відсутність заборгованості.

За відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем (частина 15 статті 47 Закону N 755-IV).

Як встановлено судом, відповідно до витягу з ЄДРПОУ станом на дату подання позову в Єдиному реєстрі відсутні відомості про припинення позивачем підприємницької діяльності (а.с.105).

Одночасно суд звертає увагу, що відповідно до витребуваних та досліджених судом матеріалів реєстраційної справи № 2_116_006927_33 фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вбачається, що 01.08.2008 проведена державна реєстрація позивача як фізичної особи-підприємця; 19.02.2013 проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця щодо зміни видів діяльності, що здійснює фізична особа-підприємець (а.с.60-69).

Наведені обставини свідчать про те, що позивач у 2013 році заяву про припинення підприємницької діяльності не реалізувала у визначеному законом порядку, а тому її доводи про закриття підприємницької діяльності в 2013 році суд вважає необґрунтованими.

Водночас, інших підстав для скасування вказаної вимоги про сплату боргу позивачка не зазначила.

Суд зазначає, що згаданий вище пункт 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" викладений в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" (№1774-VIII від 06.12.2016) набрав чинності 01.01.2017.

За таких обставин, позивач, котра з 2017 року не проводила підприємницьку діяльність і не отримувала доходи, була зобов`язано щоквартально нараховувати та сплачувати єдиний внесок у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

Оскільки позивач не виконала свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, контролюючий орган правомірно, відповідно до вимог Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", обчислив суми єдиного внеску, не сплачені позивачем за 2017-2018 роки в загальному розмірі 18106,72 грн та, як наслідок, відобразив в оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки) (а.с.15).

Стосовно позовної вимоги, щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність вчинених суб`єктом владних повноважень - посадовими особами ДФС України, а саме директором Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Іриною Леонідівною, суд зважає на таке.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Однак, позовні вимоги про визнання рішення, дії чи бездіяльність вчинених суб`єктом владних повноважень за результатами вирішення скарг на вимоги про сплату боргу (недоїмки) не можуть бути предметом розгляду в адміністративних судах, оскільки такі рішення та дії не породжують для платника податків певних правових наслідків, не спрямовані на регулювання тих чи інших відносин і не мають обов`язкового характеру для суб`єктів цих відносин.

Актом, який породжує для платника податків певні правові наслідки, є відповідна вимога про сплату боргу (недоїмки).

Аналогічна правова позиція викладена в судових рішеннях Вищого адміністративного суду України від 27.10.2014 № К/9991/59435/12, від 27.10.2014 № К/800/281/14, від 27.10.2014 № К/800/60766/13, від 04.10.2016 № К/800/19502/16, від 02.11.2016 № К/9991/40813/12.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення чи дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Рішення ДФС України про результати розгляду скарги не є юридично значимим для позивача, оскільки зазначене рішення не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, отже саме по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов`язки.

Зазначена позиція висловлена і Верховним судом України у його постановах від 29.01.2019 у справі № 826/10853/17 та від 26.03.2019 у справі № 810/339/16.

Поряд з цим, судом в даній справі надано висновки щодо законності прийняття ГУ ДФС в Івано-Франківській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-63544-54 від 06.02.2019.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що рішення ДФС України про результати розгляду скарги не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки, шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право, а тому безпосередньо не порушує його права та інтереси, а відтак відсутні будь-які підстави для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідачів, позивач під час розгляду справи не надала.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, згідно приписів ст.139 КАС України підстави для стягнення судових витрат з відповідача у суду відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідачі: директор Департаменту адміністративного оскарження ДФС України Антоненко Ірина Леонідівна (, Львівська площа, 8, м. Київ, 04053);

Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Микитин Н.М.

Рішення складене в повному обсязі 03 вересня 2019 р.