Справа № 826/248/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/248/17 Головуючий у 1 інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Кучми А.Ю. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, вимоги про сплату боргу, рішення про донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві в якому, з урахуванням заяв про зміну позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № від 23.12.2015 року про збільшення суми грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб та застосування штрафних санкцій;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПІ у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № від 23.12.2015 року про донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій;

- визнати протиправною та скасувати вимогу у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 року №Ф-75 У;

- визнати протиправною та скасувати вимогу у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 13.06.2016 року №Ф-7326-17;

- визнати протиправною та скасувати вимогу у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2017 року №Ф-7326-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 23 грудня 2015 року №. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року №. Визнано протиправними та скасовано вимоги Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року №Ф-75 У, від 13 червня 2016 року №Ф-7326-17 та від 10 травня 2017 року №Ф-7326-17.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державна податкова інспекція у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що документальна планова виїзна перевірка позивача була проведена згідно плану-графіка, а також, контролюючим органом вжито всіх заходів, спрямованих на повідомлення про проведення такої перевірки.

09 серпня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин, здійснювала незалежну професійну діяльність та є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, згідно зі свідоцтвом про право зайняття нотаріальною діяльністю від 12 січня 2011 року №8355.

Відповідно до Наказу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі від 02 жовтня 2015 року №1290, доручено організувати проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність - ОСОБА_1 з 19 жовтня 2015 року тривалістю 10 робочих днів.

Результати перевірки оформлені Актом документальної планової виїзної перевірки платника податків, який провадить незалежну професійну діяльність ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти, нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, від 06 листопада 2015 року №5716/16-58-17-01-17-.

У висновку акта перевірки встановлено не підтвердження валових витрат за 2012-2014 роки, чим порушено пункти 178.2, 178.3 статті 178 Податкового кодексу України; абзацу першого пункту 2 частини першої статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", у результаті чого визначено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування у розмірі 213 715,00 грн.

За результатами перевірки відповідачем прийняті наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом`янському районі від 23 грудня 2015 року №, яким, згідно з пунктом 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, за порушення пунктів 178.2, 178.3, 178.4 статті 178 Податкового кодексу України ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 176 241,71 грн., у том числі за податковими зобов`язаннями 140 993,37 грн., за штрафними санкціями 35 248,34 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року №, яким за порушення підпункту 1 пункту 2 статті 6, пункту 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" позивачу нараховано 213 715,10 грн. єдиного соціального внеску та застосовані штрафні санкції у розмірі 21 096,50 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року №Ф-75 У, якою ДПІ у Солом`янському районі вимагає від ОСОБА_1 сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 213 715,10 грн., у тому числі 213 715,10 грн. - недоїмка;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 червня 2016 року №Ф-7326-17 У, якою ДПІ у Солом`янському районі вимагає від ОСОБА_1 сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 222 565,69 грн., у тому числі 209 342,19 грн. - недоїмка, 13 223,77 грн. - штрафи.

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 травня 2017 року №Ф-7326-17 У, якою ДПІ у Солом`янському районі вимагає від ОСОБА_1 сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 234 811,83 грн., у тому числі 221 587,83 грн. - недоїмка, 13 223,77 грн. - штрафи.

Не погоджуючись з вищевказаними рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

В силу пп. 75.1.2 п. 75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Про проведення документальної планової перевірки керівником контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки (п. 77.4 ст. 77 ПК України).

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Згідно з абз. 3-5 п. 81.1 ст. 81 ПК України, відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Отже, з наведеного слідує, що документальна планова виїзна перевірка позивача повинна була проводитись за його місцезнаходженням за умови попереднього за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручення під розписку або надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення, та пред`явлення або надіслання направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

А тому, саме у разі виконання контролюючим органом вказаних вище умов, відповідно до пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, у платника податків виникає обов`язок надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, на підставі Наказу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі від 02 жовтня 2015 року №1290 проведена документальна планова виїзна перевірка ОСОБА_1 (Т. 1 а.с 34).

З метою повідомлення позивача про проведення зазначеної перевірки, відповідачем на адресу: АДРЕСА_1 направлено рекомендоване повідомлення від 02 жовтня 2015 року №889/Ч/26-58-17-01-11, разом з копією наказу про проведення документальної планової перевірки (Т. 1 а.с 35).

Відповідно до зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення, конверт з повідомленням про проведення зазначеної перевірки повернувся із відміткою відділу поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (Т. 1 а.с 142).

Згідно з п. 58.3 ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Під час апеляційного розгляду даної справи колегією суддів встановлено, що повідомлення про проведення зазначеної перевірки податковим органом направлено на адресу: АДРЕСА_1 . Проте, як вбачається із довідки про взяття на облік платника податків від 28 лютого 2011 року №31129/29-221 форми №4-ОПП та Реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності ОСОБА_1 №1194, адресою робочого місця (контори) приватного нотаріуса, на час проведення перевірки, була: м. Київ, вул. Якіра, буд . 8 , при. 104 .

Відповідно до абз. 5 пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно Акту перевірки від 06 листопада 2015 року №5716/16-58-17-01-17- та не заперечувалося представником відповідача у суді апеляційної інстанції, документальна планової виїзна перевірка проводилася за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, пр -т. Червонозоряний, буд. 18, кВ . 85.

Колегія суддів зауважує, що перевірка проводилася відносно позивача, як особи, що провадить приватну нотаріальну діяльність, при цьому, матеріали справи свідчать, що адресою робочого місця (контори) приватного нотаріуса Чорноног Лариси Віталіївни є: м. Київ, вул. Якіра, буд. 8, при. 104.

Таким чином, доводи апелянта про те, що контролюючим органом вжито всі заходи, спрямовані на повідомлення позивача про проведення перевірки є безпідставними.

З матеріалів справи, також, вбачається, що з 12 жовтня 2015 року по 07 листопада 2015 року позивач знаходилася у відпустці та у період з 12 жовтня 2015 року по 26 жовтня 2015 року перебувала за межами території України.

Дані обставини підтверджується наявними у справі документами: копією листа Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 12 січня 2017 року №31337/10/11-16, листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01 лютого 2018 року №184/Ч-1187, рахунком ДП "А.Е.Т. Джоїн Ап" на оплату туристичних послуг від 26 серпня 2015 року №329227, ваучера на надання туристичних послуг №329227, авіаційних квитків та копій сторінок паспорту позивача для виїзду за кордон.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач документальної виїзної перевірки ОСОБА_1 не здійснював, а фактично провів камеральну перевірку позивача не за його місцезнаходженням, що позбавило позивача можливості надати посадовим особам ДПІ у Солом`янському районі органів всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, та права присутнім під час проведення перевірки та надати пояснення з питань, що виникали під час такої перевірки.

Також, колегія суддів зазначає, що висновки акта перевірки обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом не надано до перевірки документів, пов`язаних з провадженням нотаріальної діяльності, а саме, документів на підтвердження сум загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження незалежної професійної діяльності, сум документально підтверджених витрат, необхідних для провадження незалежної професійної діяльності; не надано банківські виписки, платіжні документи та інші первинні документи, що унеможливлює підтвердити факт оплати витрат чи їх відношення до отримання доходів.

Отже, враховуючи те, що перевірка проводилася не за адресою робочого місця приватного нотаріуса та ОСОБА_1 та їй не було відомо про її проведення, колегія суддів вважає, що позивача фактично було позбавлено права приймати участь у цій перевірці, надавати документи первинного обліку на підтвердження витрат, надавати необхідні пояснення або заперечення.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про нотаріат", нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Приватний нотаріус сплачує податки, встановлені Податковим кодексом України (ст.. 32 Закону України "Про нотаріат")

Згідно з підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

В силу пунктів 178.1-178.3 ПК України, особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу (п. 178.1 ст. 178 ПК України).

Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності. У разі неотримання довідки про взяття на облік особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, об`єктом оподаткування є доходи, отримані від такої діяльності без урахування витрат.

В силу п. 178.6 п. 178 ПК України, фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести облік доходів і витрат від такої діяльності. Форма такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Відповідно до пунктом 1 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, який затверджено відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу IV Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Матеріали справи свідчать, що, відповідно до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2012 - 2014 роки та платіжних доручень №109 від 5 липня 2013 року, №156 від 26 квітня 2014 року та №254 від 21 липня 2017 року, позивач своєчасно та в повному обсязі здійснював декларування та сплату податкових зобов`язань.

При цьому, відповідачем не надано доказів, які б вказували про відображення ОСОБА_1 у податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012-2014 роки недостовірних відомостей та заниження сум податкових зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що висновки акта перевірки про не підтвердження ОСОБА_1 валових витрат за 2012-2014 роки та порушення пунктів 178.2, 178.3 статті 178 Податкового кодексу України є помилковими, а визначення суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, згідно податкового повідомлення-рішення від 23 грудня 2015 року № - протиправним.

Щодо доводів апелянта про порушення ОСОБА_1 вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (п.5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 11 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених, зокрема, у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону встановлюється у розмірі 34,7 відсотків суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального єдиного внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

В силу частини 3 статті 7 Закону № 2464-VI, нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 01 травня наступного року (ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI).

З наведених норм законодавства вбачається, що сума доходу, з якої розраховується єдиний внесок має відповідати чистому доходу, заявленому в податковій декларації, що подається фізичною особою, яка забезпечує себе роботою самостійно, до органів доходів і зборів за результатами календарного року.

Разом з цим, з акту перевірки вбачається, що висновки про заниження єдиного соціального внеску зроблені відповідачем внаслідок порушень щодо заниження оподатковуваного доходу, про що вищевказано судом.

Також, колегія суддів зазначає, що, відповідно до підпункту 2.3.2.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 березня 2013 року №395, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення.

Як вірно вказано судом першої інстанції, щодо висновків акту перевірки про порушення податкового законодавства в частині заниження єдиного соціального внеску за 2012-2014 роки, висновки акта перевірки викладені не чітко, не в повній мірі та без посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених порушень.

Таким чином, з огляду на те, що висновки акта перевірки про заниження податку на доходи фізичних осіб не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а тому, застосування до ОСОБА_1 заходів впливу, відповідно до норм статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у вигляді прийняття рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року № та надсилання вимог про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року №Ф-75, від 13 червня 2016 року №Ф-7326-17 та від 10 травня 2017 року №Ф-7326-17 є неправомірним.

У зв`язку із зазначеним, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ДПІ у Солом`янському районі від 23 грудня 2015 року №, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2015 року №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23 грудня 2015 року №Ф-75 У, від 13 червня 2016 року №Ф-7326-17 та від 10 травня 2017 року №Ф-7326-17 є протиправними та підлягають скасуванню.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Кучма А.Ю.
Повний текст постанови виготовлено 30.08.2019 року