Справа № 826/249/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 серпня 2019 року

Київ

справа №826/249/15

адміністративне провадження №К/9901/8285/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду у м.Києві від 25 лютого 2015 року (головуючий суддя Іщук І.О., судді: Погрібніченко І.М., Шулежко В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року (головуючий суддя Гром Л.М., судді Бєлова Л.В., Міщук М.С.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2015 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності ДФС щодо ненадання платнику податків ОСОБА_1 податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації»; зобов`язати ДФС повторно розглянути лист №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та надати відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно зі статтею 52 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначав, що надана йому контролюючим органом на його лист №3 від 11 вересня 2014 року відповідь не є податковою консультацією в розумінні вимог ПК України та не містить відповіді на порушені позивачем питання.

Постановою Окружного адміністративного суду у м.Києві від 25 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року, позов задоволено частково: зобов`язано ДФС повторно розглянути лист №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та надати відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно статті 52 ПК України; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи такі рішення, суди, беручи до уваги зміст листа позивача №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації», прийшли до висновку, що питання, порушені в пунктах 1 - 3 його звернення, підпадають під поняття адміністрування податків, а відтак на них повинна була бути надана відповідь саме у формі податкової консультації; в той же час питання, порушене у пункті 4 звернення, не відноситься до адміністрування податків, а тому у відповідача відсутній обов`язок в цій частині щодо надання податкової консультації.

Не погоджуючись з прийнятими судами рішеннями, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення ними норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ДФС, посилаючись на положення підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14, статті 52 та 53 ПК України, зазначала, що індивідуальною податковою консультацією є індивідуальний правовий акт уповноваженого контролюючого органу, який надається конкретному платнику податків та виключно з питань практичного застосування конкретної норми податкового законодавства, а тому позивачеві за його зверненням цілком правомірно було надано вичерпну відповідь у формі листа.

Позивач своїм правом на подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не скористався.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання процесуальних норм, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ДФС з листом №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації», в якому просив в порядку статті 52 ПК України надати податкову консультацію з наступних питань:

- чи мав, починаючи з 24 грудня 2012 року (моменту створення Міністерства доходів і зборів України () право начебто територіальний орган Міністерства доходів і зборів України - ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві (), утворений на підставі Постанови Кабінету Міністрів №229 від 20 березня 2013 року, здійснювати повноваження, надані Міністерству доходів і зборів України () як особі публічного права на підставі Указу Президента України "Про Міністерство доходів і зборів України" №141/2013 від 18 березня 2013 року, та, враховуючи те, що Міністерство доходів і зборів України () ніколи не мало у своїй структурі відокремлених підрозділів, що були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців?

- чи має право, починаючи з 29 липня 2014 року (моменту внесення запису про припинення Міністерства доходів і зборів України () начебто територіальний орган Міністерства доходів і зборів України - ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві (), утворений на підставі Постанови Кабінету Міністрів №229 від 20 березня 2013 року, здійснювати повноваження, надані Міністерству доходів і зборів України () як особі публічного права на підставі Указу Президента України "Про Міністерство доходів і зборів України" №141/2013 від 18 березня 2013 року, та, враховуючи те, що до Єдиного державного реєстру було внесено запис про припинення Міністерства доходів і зборів України () як юридичної особи публічного права?

- чи має право начебто територіальний орган Міністерства доходів і зборів України - ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві (), утворений на підставі Постанови Кабінету Міністрів №229 від 20 березня 2013 року, здійснювати позапланову документальну невиїзну перевірку ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) як фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, враховуючи приписи статті 31 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»?

- чи підпадають дії посадових осіб, зокрема, начальника ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві п. ОСОБА_2 та заступника начальника ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві п. ОСОБА_3 . під статтю 365 Кримінального кодексу України, враховуючи призначення позапланової документальної невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) та приймаючи до уваги приписи статті 31 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України»?

Листом від 14 жовтня 2014 року №2329/Х/99-99-10-04-02-14 ДФС надала ОСОБА_1 відповідь на його звернення.

Не погоджуючись із наданою відповідачем відповіддю та вважаючи, що останній повинен був надати індивідуальну податкову консультацію із запитуваних питань, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у даній справі.

За визначенням підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Підпунктом 14.1.1-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Відповідно до положень пунктів 52.1 - 52.5 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі.

Консультації надаються контролюючими органами.

Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Згідно з пунктами 53.1 та 53.3 статті 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі, а також узагальнюючої податкової консультації, зокрема, на підставі того, що у майбутньому така податкова консультація або узагальнююча податкова консультація була змінена або скасована.

Платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже податкова консультація (індивідуальна) як допомога контролюючого органу надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

При цьому платнику податків надано право оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й у разі визнання судом такої податкової консультації недійсною контролюючий орган повинен надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Як вже вказувалось в цій постанові, звертаючись до ДФС з листом №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації», ОСОБА_1 . визначив перелік питань, за якими він бажав отримати відповіді у формі податкової консультації, а оскільки надісланий Державною фіскальною службою України у відповідь лист від 14 жовтня 2014 року №2329/Х/99-99-10-04-02-14, на думку ОСОБА_1 , не є податковою консультацією, він звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності ДФС щодо ненадання йому податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та зобов`язання повторно розглянути вказаний лист, надавши відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно зі статтею 52 ПК України.

Проте прийняте Окружним адміністративним судом м.Києва за наслідками розгляду даної справи рішення про часткове задоволення позовних вимог містить суперечливі висновки та мотиви.

Так, зазначаючи про недопущення ДФС бездіяльності по наданню позивачеві податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що листом від 14 жовтня 2014 року №2329/Х/99-99-10-04-02-14 ДФС надала відповідь на звернення ОСОБА_1 , тобто фактично визнав цей лист контролюючого органу податковою консультацією.

Водночас, при цьому суд хоча і навів в своєму рішенні положення статті 53 ПК України (зокрема, її пункту 53.3) проте спірним правовідносинам в їх контексті оцінки не надав, а також встановив для відповідача обов`язок повторно розглянути лист ОСОБА_1 . №3 від 11 вересня 2014 року й надати на поставлені в ньому питання відповіді у формі податкової консультації.

Разом з тим відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із даним позовом та розгляду справи судами попередніх інстанцій) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Отже, виходячи з наведеного, зобов`язанню суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, як правило, має передувати встановлення судом порушення діями та/або бездіяльністю цього суб`єкта прав позивача й, відповідно, визнання їх протиправними, що також випливає й зі змісту приписів статті 162 КАС України.

Однак у цій справі суд, відмовивши в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності контролюючого органу з приводу надання позивачеві податкової консультації та задовольняючи, при цьому, позовну вимогу щодо зобов`язання ДФС повторно розглянути лист ОСОБА_1 . №3 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та надати відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно статті 52 ПК України, не вказав, які порушення прав та інтересів позивача допустив відповідач у межах правовідносин, що є предметом розгляду у справі.

Не навів суд жодних мотивів й на обґрунтування свого висновку про те, що 1 - 3 з порушених позивачем питань відносяться до адміністрування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, тоді як 4 питання до такого адміністрування не відноситься й надання податкової консультації не потребує.

Зазначені недоліки суду першої інстанції апеляційним судом також усунуті не були.

Суд же касаційної інстанції відповідно до частини 2 статті 341 КАС України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як визначено в статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи, що допущені судами першої та апеляційної інстанції порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, судові рішення на підставі статті 353 КАС України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду у м.Києві від 25 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду