Справа № 760/24488/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Епель О.В.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року в повному обсязі - незаконною;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконати рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року в частині приведення у відповідність до національного законодавства рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на зміну в Україні правового регулювання питань, що складають предмет спору у справі, на підставі якого позивачу здійснювалась виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням та відсутність у постанові Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 у справі №2-а-2073/11 кінцевої дати виплати пенсії з урахуванням перерахунку не породжує у боржника обов`язку довічно здійснювати виплату позивачу пенсії та додаткової пенсії у розмірах, встановлених вказаним судовим рішенням, такий обов`язок у боржника припиняється у разі зміни правового регулювання виплати зазначених соціальних виплат, також суд зазначає про відсутність бездіяльності органу державної виконавчої служби при виконанні рішень про стягнення коштів з бюджетної установи за відсутності відповідних бюджетних асигнувань.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11, яка набрала законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 :

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Солом`янському районі міста Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію, виходячи з розміру 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, виходячи з розміру 75 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням розміру мінімальної пенсії за віком відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 04.10.2010 року, з урахуванням виплачених сум;

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації нарахувати ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік, виходячи з розміру 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік, виходячи з розміру 5 мінімальних заробітних плат відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням виплачених сум.

З метою виконання постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11 видано виконавчий лист від 19.05.2011 року з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження №27362728.

Тривале невиконання вказаної постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11 зумовило звернення позивача за захистом прав до Європейського суду з прав людини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв):

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів (щодо ОСОБА_1 - постанова Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 р. у справі №2-а-2073/11), ухвалених на користь заявників, які досі підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, у заявах, зазначених у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

05.03.2014 року державним виконавцем відділу відкрито виконавче провадження №42357979 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 р. у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв).

Встановлено, що на користь ОСОБА_1 виплачено:

- відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 33554,89 грн. (еквівалент 2000 євро) згідно із платіжним дорученням від 12.09.2014 року №3045;

- пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1510,48 грн. згідно із платіжним дорученням від 21.11.2014 року №9010;

- заборгованість за постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11 у розмірі 60198,91 грн. згідно із платіжним дорученням від 17.09.2014 року №4343 та у розмірі 4415 грн. згідно платіжного доручення від 17.12.2015 року №3177.

24.12.2015 року державним виконавцем відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону України від 21.04.1999 р. №606-XIV «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (Закон №606-XIV), та пункту 5 статті 8 Закону України від 23.02.2006 р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (Закон №3477-IV) винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Однак, позивач вказує, що не отримує щомісячної основної та додаткової пенсії перерахованої відповідно до положень статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із чим неодноразово зверталась до відділу.

Листом відділу від 15.08.2018 року №Г-16625/20.1/0-11 на звернення позивача від 18.07.2018 року повідомлено, що державним виконавцем 24.12.2015 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, оскільки позивачу сплачені кошти за рішенням Європейського Суду з прав людини.

Позивач вважає, що рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв) відділом не виконано в частині приведення у відповідність до національного законодавства рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XI (далі - Закону N 606-XI, в редакції Закону, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно зі статтею 1 Закону України Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 17 Закону №606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Положеннями пункту 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини другої статті 2 та статті 3 Закону №3477-IV порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом №606-XIV, іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Виконання Рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Частиною першої статті 7 Закону №3477-IV передбачено, що протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 8 Закону №3477-IV виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні. У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті «б» частини першої статті 7 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом №606-XIV.

Згідно з частиною п`ятою цієї ж статті підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів (частина шоста статті 8 Закону №3477-IV).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачкою, на виконання постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11 в ході виконавчого провадження №27362728 управлінням Пенсійного фонду України в Солом`янському районі міста Києва проведено перерахунок пенсії позивача згідно розпорядження від 23.07.2011 року №190941, а Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснено розрахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв) позивачу окрім виплати матеріальної і моральної шкоди та понесених судових витрат, а також пені за прострочення виконання судового рішення, виплачено заборгованість за постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 р. у справі №2-а-2073/11 у розмірі 60198,91 грн. (заборгованість з виплати пенсії) та у розмірі 4415 грн. (заборгованість з виплати щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішенням Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 р. у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв) як в частині виплати компенсаційних виплат, так і в частині зобов`язання України виконати постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 р. у справі №2-а-2073/11 виконано в повному обсязі, та, як наслідок, постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження від 24.12.2015 року винесена правомірно, а відповідач не допустив протиправної бездіяльності про яку зазначає позивач.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично, про це зазначено в позові та в апеляційні скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2014 року у справі «Хайнацький та інші проти України» (заява №12895/08 та 249 інших заяв) відділом не виконано в частині приведення у відповідність до національного законодавства рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року, а саме в частині призначення та виплати довічно основної та додаткової пенсії, відповідно до положень ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З даного приводу варто зазначити наступне.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом України від 14.06.2011 року №3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (Закон №3491-VI) Прикінцеві положення Закону України від 28.12.2010 р. №2857-VI «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (Закон №2857-VI) доповнено пунктом 4, яким, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (пункт 7 Закону №3491-VI).

На виконання пункту 7 Закону №3491-VI 06.07.2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (Постанова №745), яка набрала чинності з 23.07.2011 року.

У зв`язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування, зокрема, положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до 23.07.2011 р., здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним Законом, а з 23.07.2011 р. у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

01.01.2012 року набрав чинності Закон України від 22.12.2011 року №4282-VІ «Про Державний бюджет України на 2012 рік», пунктом 3 Розділу «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у 2012 році норми і положення, зокрема, статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України від 06.12.2012 р. №5515-ІV «Про Державний бюджет України на 2013 рік» у 2013 році норми і положення, зокрема, статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

На виконання вищевказаних вимог законів постановами Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 р. №745 та від 23.11.2011 р. №1210 визначені розміри щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, оскільки з 23.07.2011 року в Україні змінилось правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювались виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно з судовим рішенням, то розмір виплат, визначений постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.04.2011 року у справі №2-а-2073/11 підлягав здійсненню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат. З дня, наступного після внесення відповідних змін, такий розмір виплат суперечив би чинному законодавству, а тому постанова суду подальшому виконанню не підлягала.

Суд звертає увагу, що згідно із пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема, наведеними вище постановами затверджено порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Необхідно звернути увагу, що до правовідносин при визначенні розміру пенсії позивача застосовуються норми статей 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у новій редакції, хоча й вони в певній мірі звужують обсяг прав позивача і були прийняті після виникнення у неї права на пенсію.

Так, на залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому рішенні вказано, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Із системного аналізу наведених рішень вбачається, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Дійсно, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 19.03.2013 року у справі №21-53а13 та від 05.11.2013 року у справі №21-293а13, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Однак, порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умови зміни їх законодавчого регулювання.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Великода проти України» від 03.06.2014 р. в частині скарги заявниці стосовно невиконання рішення суду щодо нарахування та виплати пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов`язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01.11.2011 р., коли змінене законодавство було застосоване до пенсії заявниці.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Доводи, наведені позивачкою в апеляційній скарзі, не спростовую висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 272, 287, 310, 316, 321, 322, 325 КАС України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

О.В.Епель

Повний текст рішення виготовлено 29 серпня 2019 року.