Справа № 140/2073/19
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2073/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування наказу, рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області), Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання неправомірними та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області №25 від 02.04.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення Державної міграційної служби України від №91-19 від 31 травня 2019 року про відхилення скарги на рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у березні 2019 року звернулася до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак 03 квітня 2019 року отримала повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення про таку відмову оформлене наказом УДМС України у Волинській області №25 від 02.04.2019 року, з яким позивач не погодилася та оскаржила його до ДМС України. Однак рішенням №91-19 від 31.05.2019 року ДМС України відмовила у задоволенні скарги.

Позивач зазначає, що їй невідомі мотиви, з яких відповідачі відмовили у задоволенні її звернень, при цьому, вказує на те, що не може повернутися на Кубу , оскільки політична та економічна ситуація не дозволяє належним чином реалізувати права та свободи, визначені міжнародними документами про права людини.

Ухвалою суду від 05.07.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1).

У відзиві на позовну заяву від 22 липня 2019 року вих. №0701.6-5137/0701.6.1-19 (а.с.17-25) представник відповідачів заперечує проти позову з тих підстав, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід розцінювати як спосіб легалізації свого перебування на території України. Позивач вказала на те, що не бажає повертатися в країну свого погодження через те, що її не влаштовує політична ситуація в Республіці Куба, проте не зазначила жодних фактів переслідування через політичні переконання чи приналежність до певної політичної сили. Крім того, позивача не влаштовує рівень заробітної плати, яку вона отримувала, працюючи медсестрою. Звертає увагу, на те, що її рідні, які проживають в Республіці Куба, не мають наміру залишати країну. ОСОБА_1 під час виготовлення закордонного паспорта та перетину кордону не мала перешкод зі сторони країни походження, що свідчить про наявність прав та можливість ними користуватися у цій країні.

Позивач стверджує, що не перебувала у жодній політичній, релігійній, військовій або громадській організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами - причетна не була. Адміністративні заходи, такі як затримання чи арешт до ОСОБА_1 - не застосовувалися. До кримінальної відповідальності не притягувалась. Невійськовозобов`язана. А тому немає жодних підстав вважати, що заявниця має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час співбесіди позивач не надала фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Таким чином, в сукупності факти, інформація, повідомлена заявницею, не дають підстав для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Надані позивачем докази не свідчать про її переслідування в країні походження, яка б могла загрожувати конкретно їй у випадку повернення на батьківщину.

У зв`язку з вищенаведеним вважає позовні вимоги необґрунтованими, а тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Додатково у відзиві представник відповідачів просить розгляд справи здійснювати за участю уповноваженого представника ДМС України.

Ухвалою від 04 вересня 2019 року в задоволенні клопотання представника відповідачів про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено (а.с.99).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Судом на підставі матеріалів особової справи № 2019 LT 0005 встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Куба , ІНФОРМАЦІЯ_1 , країна постійного проживання Республіка Куба, за національністю - кубинка, за релігійними переконаннями - атеїстка, освіта - вища, неодружена. Позивач не перебуває у жодних військових, релігійних, громадських організаціях. З документів, що посвідчують особу у заявника наявний національний паспорт країни походження. Країну походження залишила 16 січня 2019 року і вирушила до Російської Федерації, використовуючи повітряне сполучення. В Російській Федерації перебувала 20 днів, чекаючи на оформлення туристичної візи до України. Використовуючи авіасполучення, транзитом через Республіку Білорусь, 10 березня 2019 року прибула до України (м. Львів).

На даний час позивач проживає по АДРЕСА_1 .

14 березня 2019 року позивач подала до УДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5 (а.с. 31-32). В обґрунтування вказала, що не може відчувати себе захищеною в своїй країні, та не згідна із її законами, які не дозволяють працювати за спеціальністю, змушена жити лише за тими правилами, які диктує влада цієї країни. В іншому випадку влада здійснює затримання та ув`язнює без будь-яких на те причин.

02 квітня 2019 року УДМСУ у Волинській області видано наказ №25 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Куба ОСОБА_1", яким на підставі письмового висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.04.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.70).

Зі змісту висновку працівника УДМС у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту слідує, що ОСОБА_1 підпадає під поняття "економічний мігрант", тому вищевказану заявницю згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитись в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру (а.с.63-69). Проаналізувавши матеріали особової справи із точки зору оцінки тверджень заявниці в контексті ситуації в країні її громадянської належності, УДМС у Волинській області зробило висновок, що заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

03 квітня 2019 року УДМС у Волинській області позивачу було надано повідомлення №8 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.71).

Не погодившись із рішенням про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом від 02.04.2019 року №25, позивач оскаржила його до ДМС України, подавши скаргу від 05.04.2019 року (а.с.76).

За результатами розгляду скарги ДМС України прийняла 31 травня 2019 року рішення №91-19 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.81). Рішення прийнято ДМС України на підставі висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.05.2019 року (а.с.82-86), з якого слідує, що УДМС у Волинській області належним чином проаналізовано усі відомості, подані заявницею під час попереднього розгляду її заяви і на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято обґрунтоване та правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Суд приходить до висновку, що відповідачі довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі наказу та рішення з огляду на наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закон № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону № 3671-VI).

Як вбачається з висновків до оскаржуваних рішень, підставою для їх прийняття слугувало встановлення відповідачами відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки позивач не навела та не надала фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Крім того, до органу міграційної служби заявник звернулася з метою легалізації свого тимчасового перебування на території України.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих аргументів про факти погроз, переслідування в Республіці Куба, які б слугували причиною неможливості повернення до цієї країни. Обґрунтованих пояснень позивач також не навела та не вказала, чим можуть бути підтверджені обставини ймовірного переслідування.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, до положень Директиви Ради Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брала участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавала переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначеного та сам позивач, звертаючись до міграційних органів, на такі факти не вказував.

Такі висновки суду підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями протоколу співбесіди з позивачем від 20.03.2019 року.(а.с.58-62) та реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2019 року (а.с.48-49). З наведених документів слідує, що основною причиною еміграції позивача є незгода з політичним режимом країни походження, проте позивач не зазначила жодних фактів переслідування через політичні переконання. При цьому, позивач добровільно залишила свою країну походження, оскільки її не влаштовує рівень доходів (заробітної плати) в цій країні, тобто з економічних причин. Проте такі аргументи не спроможні доводити існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні його постійного проживання чи країні походження через побоювання застосування щодо позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Інформація про країну походження позивача - Республіку Куба належить до загальновідомої інформації. Однак ситуація у даній країні не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рівень небезпеки для позивача не перевищує загального рівня небезпеки, в якій перебуває решта громадян країни.

Таким чином, суд вважає, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження висновки відповідачів відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у цілому позивач не заперечує того факту, що ні в минулому, ні на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні її походження для неї не існує.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (далі - Правила №649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідач - УДМС у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу від 02.04.2019 року №25 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з актуальних джерел.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що УДМС України у Волинській області, де розглядалася заява позивача, а також ДМС України під час розгляду скарги позивача на рішення територіального органу ДМС було належним чином проаналізовані всі подані відомості про її особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження та постійного місця проживання, та прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу та рішення. На думку суду, відповідачі довели їх правомірність в даній адміністративній справі, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування наказу, рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.Д. Ковальчук