Справа № 320/5324/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Справа № 320/5324/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Кузьмишиної О.М., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Заболотної М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 липня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України

в м. Києві

про визнання дій протиправними

та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії з 01.04.2017 р. та зобов`язання відповідача відновити позивачу виплату пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з 01.04.2017 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року позов було задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення з 01 квітня 2017 року нарахування та виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити з 01 квітня 2017 року виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за період з 01 квітня 2017 року.

Крім того, встановлено судовий контроль за виконанням зазначеного судового рішення та зобов`язано відповідача подати до суду протягом п`ятнадцяти календарних днів з дати набрання ним законної сили звіт про його виконання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2019 р. апеляційну скаргу відповідача на зазначене рішення суду повернуто апелянту, а відтак, рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

11.04.2019 р. від відповідача до суду першої інстанції надійшло клопотання із його власним визначенням строку подання звіту.

30.05.2019 р. від відповідача до суду першої інстанції надійшов звіт про виконання рішення суду (вих. № 115595/07 від 29.05.2019) в якому зазначено, що позивачу поновлено виплату пенсії з 01.04.2017 р. та з квітня 2019 виплачується поточна пенсія.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.07.2019 р.:

- визнано звіт ГУ ПФУ в м. Києві про виконання рішення суду таким, що не підтверджує виконання рішення суду у повному обсязі;

- накладено на першого заступника начальника ГУ ПФУ в м. Києві ОСОБА_2 штраф у розмірі 40 000,00 грн. за невиконання рішення суду (у період виконання обов`язків начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві);

- штраф стягнуто: 20 000,00 грн. на користь Державного бюджету України та 20 000,00 грн. на користь позивача;

- визначено, що з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції (ч. 6 ст. 382 КАС України);

- звернуто увагу начальника ГУ ПФУ в м. Києві Погорєлової С . В., що відповідно до ч. 7 ст. 382 КАС України сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду;

- зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві в особі начальника Погорєлової С.В. подати звіт про виконання рішення суду по 22.07.2019 р. включно.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що в частині виплати позивачу заборгованості пенсії за період з 01.04.2017 р. по 30.04.2019 р. у сумі 53561,46 грн. відповідач фактично відмовився виконувати рішення суду, пославшись на те, що він очікує прийняття у майбутньому КМ України певного порядку, в межах якого він і збирається виплачувати заборгованість по пенсії, ігноруючи рішення суду та, по суті, пропонуючи суду також зачекати прийняття КМ України певного порядку.

Крім того, судом констатовано умисне, всупереч вимогам ст. 129-1 Конституції України, невиконання відповідачем рішення суду, який фактично займається не його виконанням, а очікує прийняття КМ України окремого порядку, в рамках якого, на його думку, і у невизначеному майбутньому, будуть виплачуватись вказані суми пенсії, чим по суті вказує на необхідність погодження виконання рішення суду Кабінетом Міністрів України, що суперечить вимогам ст. 6 Конституції України щодо здійснення державної влади в Україні на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на те, що рішення суду в цій справі в частині щодо виплати позивачу заборгованості по її пенсії буде виконуватися в порядку постанови КМУ № 335, що невиплачені суми обліковуються в органі, який здійснює соціальні виплати, що відповідний порядок виплат на теперішній час перебуває на стадії затвердження, що відповідачем вжито всіх можливих заходів для виконання судового рішення та подано до суду відповідний звіт, а також, що позивачу виплачується поточна пенсія.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржувана ним ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Обставин, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішення суду в цій справі, яке набрало законної сили, відповідача - ГУ ПФУ у м. Києві, зокрема було зобов`язано сплатити позивачу заборгованість за невиплаченою позивачу пенсією за період з 01.04.2017 р., а також подати суду звіт про виконання судового рішення.

Разом з тим, в цій частині рішення суду відповідачем виконано не було, а натомість у поданому до суду звіті про виконання судового рішення в цій справі та в поясненнях, наданих під час судового засідання, зазначено, що дійсно обліковується заборгованість з виплати позивачу пенсії за період з 01.04.2017 р. по 30.04.2019 р. в сумі 53561,46 грн., але такий борг буде виплачуватись з урахуванням норм постанови КМ України № 365 на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів Нормативно-правове обґрунтування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 1 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Висновки апеляційного суду.

Отже, законодавством регламентовано інститут судового контролю за виконанням рішення суду, який націлений на забезпечення повної та всебічної реалізації прав особи, які були захищені судом, та їх дієвого відновлення.

При цьому, право позивача, на захист якого ним було подано позов у цій справі та яке визнано судом порушеним і для відновлення його й ухвалено судове рішення у цій справі, не є реалізованим без повного та належного виконання такого рішення суду.

Тож, невжиття відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень всіх належних і необхідних заходів для виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року фактично нівелює мету правосуддя, порушує основоположний конституційний принцип обов`язковості судового рішення та конвенційні засади, зокрема ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ставить позивача в юридичну невизначеність.

При цьому, у рішеннях ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року по справі «Brumarescu v. Romania» та від 24 липня 2003 року по справі «Ryabykh v. Russia» Європейським судом зазначено, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

У рішенні віл 30 листопада 2006 року по справі «Красношапка проти України» ЄСПЛ зазначив, що виконавче провадження є другим етапом у провадженні, оскільки право, яке відстоювалось, фактично не реалізовано до виконання.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду в цій справі набрало законної сили, але так і не було виконано відповідачем у повному обсязі, а саме: позивачу не сплачено присудженої заборгованості з виплати її пенсії, що є джерелом існування особи та протиправність припинення сплати якої у відповідному періоді встановлена судом.

Водночас, доводи апелянта, аналогічні тим, що наводилися ним в суді першої інстанції, та фактично зводяться до того, що він очікує прийняття у майбутньому КМ України певного порядку, в межах якого він і збирається виплачувати заборгованість з пенсії позивача.

Однак, такі доводи та взагалі правова позиція апелянта суперечать вищенаведеним положенням Основного закону, а саме ст. 129-1, а також ст. 14 КАС України та нівелюють мету не тільки інституту судового контролю, який в цьому випадку був реалізований судом що при покладенні на відповідача у справі обов`язку подати звіт про виконання судового рішення, а й взагалі мету правосуддя.

Тож, доводи апелянта про те, що рішення суду в цій справі в частині щодо виплати позивачу заборгованості по її пенсії буде виконуватися в порядку постанови КМУ № 335, що невиплачені суми обліковуються в органі, який здійснює соціальні виплати, що відповідний порядок виплат на теперішній час перебуває на стадії затвердження, що відповідачем вжито всіх можливих заходів для виконання судового рішення та подано до суду відповідний звіт, а також, що позивачу виплачується поточна пенсія, є необґрунтованими з підстав, наведених вище.

Посилання апелянта на рішення Верховного Суду України у справах №№ 21-66а14, 21-199а15 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі рішення ухвалені за інших обставин та зовсім з інших правових підстав.

Аналізуючи ці та всі інші доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності достатні та необхідних правових підстав для застосування до відповідача заходів судового контролю, регламентованих ч. 2 ст. 382 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 серпня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: