Справа № 160/883/19
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/883/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року

у адміністративній справі № 160/883/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 стосовно визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 385-13-13 від 02.10.2018 року, яким їй згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за період 2017-2018 рр у розмірі 126185,96 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено позивачкою по справі з підстав неправильного встановлення фактичних обставин справи та помилкового застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, що призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, яке просить скасувати та прийняти нове рішення про задоволення вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивачки мотивована безпідставністю посилання суду першої інстанції на положення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, які встановлюють юридичні підстави набуття права користування земельною ділянкою у разі переходу до особи права власності на об`єкти нерухомості, що розташовані на земельній ділянці, однак не встановлюють та не регламентують обов`язку набувача цього права сплачувати земельний податок, оскільки стосовно земельної ділянки, на якій розташовано багатоповерховий житловий будинок АДРЕСА_1 , який включає в себе і належне їй на праві власності нежитлове приміщення загальною площею 655,3 кв. м. - не встановлювалася взагалі нормативна грошова оцінка, не встановлювалися межі, не визначалася площа та цільове призначення (функціональне використання) зазначеної земельної ділянки, не оформлювалася документації із землеустрою та не вносилися відомості щодо неї до Державного земельного кадастру органами Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, контролюючий орган посилається на повну відповідність рішення суду першої інстанції у цій справі положенням чинного законодавства, зокрема, ст.120 ЗК України і ст.377 Цивільного кодексу України, якими врегульовано питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній та п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України, за правилами якої власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою, а у разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

За наведених положень та з огляду на те, що позивач не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою під належним їй на праві власності нежитловим приміщенням, а також виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, відповідач вважає, що обов`язок зі сплати земельного податку виник у ОСОБА_1 з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачка, а рішення суду без змін.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника апелянта та представника відповідача по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин і правильність застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги позивачки та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям у справі іншого рішення, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуване позивачкою у цій справі податкове повідомлення-рішення № 385-13-13 від 02.10.2018 р., Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 ст.286 Податкового кодексу України було визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб було визначено суму податкового зобов`язання за податковий період 2017-2018 рр. у розмірі 126 185,96 грн., яку позивачка зобов`язана була сплатити протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення на бюджетний рахунок одержувача.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка по справі, як переможець аукціону на підставі акту про проведення аукціону з реалізації нерухомого майна, затвердженого 12.12.2016 року начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, придбала нерухоме майно - кафе «Молодіжне», що складається з прибудови літ. А' 1 - кафе, тамбура літ. а' -1, загальною площею 655,3 кв.м., яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 , що раніше належало боржнику ПАТ «Дніпроважмаш», і відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. Свідоцтва на право власності від 20.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1453, позивачка ОСОБА_1 стала власником вказаного нерухомого майна, у зв`язку з чим набула статус платника земельного податку стосовно земельної ділянки на якій розташоване належне їй на праві власності нежитлове приміщення загальною площею 655,3 кв.м., яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 .

Виходячи з положень статті 67 Конституції України, ст.116 ст.120 ст.125 ст.126 ст.206 Земельного кодексу України, ст.377 Цивільного кодексу України, пп.14.1.147 п.14.1 ст.14, пп.16.1.4 п.16.1 ст.16, пп.269.1.1 п.269.1 ст.269, п.286.1 ст.286, п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України, а також з урахуванням інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за якою позивачка по справі будучи зареєстрованою як фізична особа-підприємець з 04.12.2002, перебувала на обліку в ДПІ Амур-Нижньодніпровського районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області з 17.12.2007, маючи статус платника єдиного податку за видами діяльності: Код КВЕД 14.11 Код КВЕД 95.29, Код КВЕД 47.11, Код КВЕД 47.71, Код КВЕД 47.72 до зняття з обліку - 01.10.2018, суд першої інстанції визнав, що позивачка як власник нежилого приміщення (його частини) є одночасно і платником земельного податку з дати державної реєстрації її права власності на нерухоме майно, а тому виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивачки з дати державної реєстрації її права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, що право власності чи користування земельною ділянкою під належним їй на праві власності нежитловим приміщенням позивачкою не зареєстровано до наступного часу.

Саме за вказаних вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо правомірності прийнятого контролюючим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №385-13-13 від 02.10.2018 р., яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України позивачці визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за період 2017-2018 роки, у розмірі 126185,96 грн.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі, оскільки вирішуючи по суті спір у цій справі, суд першої інстанції обмежився лише тим, що позивачка є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким податковий орган оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нарахував земельний податок.

При цьому, оцінюючи спірні правовідносини суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги, що належне на праві власності позивачці нежитлове приміщення розташоване у багатоквартирному будинку, а земельна ділянка, на якій розміщений цей будинок та прибудинкова територія - не сформована взагалі до наступного часу, і право власності чи користування на неї не реєструвалося будь-якою юридичною або фізичною особою.

Не звертаючи увагу на наведені у попередньому абзаці обставини, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі, суд першої інстанції фактично визнав правомірним визначення відповідачем суми податкового зобов`язання позивачці у розмірі 126185,96 грн. за платежем - земельний податок з фізичних осіб на несформовану земельну ділянку, яка не надавалася юридично в користування забудовнику, документально не оформлювалася попереднім власником нежитлового приміщення кафе - ПАТ «Дніпроважмаш» та самою позивачкою, розміри та конфігурація якої не визначалася на підставі відповідної землевпорядної документації, і інформація про яку не вносилася до Державного земельного кадастру, а кадастровий номер не присвоювався взагалі.

Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у цій справі, судова колегія акцентує увагу на тому, що ні Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області ні адміністративний суд не мають повноважень ані щодо формування земельної ділянки (зокрема визначення її площі, необхідної для розрахунку), ані стосовно її нормативної грошової оцінки (бо це є ліцензований вид діяльності), і відповідно, у даному випадку при відсутності об`єкту (сформованої земельної ділянки) та бази (визначеної нормативної грошової оцінки) оподаткування земельної ділянки на якій розташовано багатоповерховий будинок АДРЕСА_1 , складовою якого є належне на праві власності позивачці нежитлове приміщення у позивачки відсутні правові підстави та можливість для сплати земельного податку за землю на якій розміщено багатоквартирний будинок і належне їй в цьому будинку нежитлове приміщення у відповідності до положень п.286.5 ПКУ, оскільки у контролюючого органу у даному випадку відсутня необхідна інформація для нарахування позивачці зазначеної у ППР суми земельного податку з фізичних осіб, яка стосується: даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки необхідної для розрахунку площі, яка б була визначена у передбаченому чиним законодавством порядку, і її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнта функціонального призначення землі під багатоквартирним будинком і індексації, що не спростовано відповідачем по справі та підтверджено самим податковим повідомленням рішенням (а.с.18), складеним 02.10.2018 р. незважаючи на те, що позивачкою з 22.09.2018 р. своє право власності на нежитлове приміщення загальною площею 655,3 кв.м., розташованому у багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_1 було передано за нотаріально посвідченим договором іншій особі, і іншими матеріалами адміністративної справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі та приймаючи інше рішення про задоволення вимог позивачки, судова колегія бере до уваги позицію Мінфіну України, викладену у виданому 06.07.2018 р. наказі №602 «Про затвердження узагальнюючих податкових консультацій з деяких питань оподаткування плати за землю», яким затверджено три узагальнюючі податкові консультації (УПК) щодо справляння земельного податку: у разі оренди площі у багатоквартирному будинку; власником нерухомого майна, що розташоване на земельній ділянці, права на яку в такої особи не оформлені; та з фізичних осіб-підприємців платників єдиного податку.

Зокрема, судова колегія звертає увагу на те, що у своєму роз`ясненні Мінфін проаналізував порядок сплати земельного податку власниками та користувачами (орендарями) як житлових, так і нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, внаслідок чого чітко зазначив, що платниками земельного податку за земельні ділянки під багатоквартирними житловими будинками є: або підприємства, установи та організації, які здійснюють управління цими будинками, яким земельні ділянки під таким будинком та прибудинкова територія надані у постійне користування; або співвласники багатоквартирного будинку, яким земельні ділянки під таким будинком та прибудинкова територія надані у власність чи у постійне користування. Тобто, безпосереднім платником плати за землю виступає особа, щодо якої здійснено реєстрацію державних прав на земельну ділянку під будинком та прибудинкову територію (установа або організація, яка здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення співвласників).

До того ж, звертає на себе особливу увагу позиція Мінфіну, відповідно якої - особа, яка володіє нерухомим майном, розташованим на земельній ділянці, права на яку для такої особи не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні ст. 269 ПК України до моменту виникнення відповідних прав у такої особи на цю земельну ділянку згідно із записом, сформованим у Державному земельному кадастрі, у визначеному законом порядку, і до такого моменту, відповідно до вимог ПК України, зазначена особа не повинна сплачувати земельний податок.

Підсумовуючи вищевикладене та з огляду на відсутність факту реєстрації в Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки та обгрунтованого розрахунку визначеної позивачці суми земельного податку, який був би обчислений виходячи із нормативної грошової оцінки землі під багатоквартирним будинком з урахуванням коефіцієнта функціонального призначення та індексації, а також відсутності можливості визначити площу під належним позивачці нежитловим приміщенням з урахуванням пропорційної частки всього багатоповерхового будинку і прибудинкової території, судова колегії визнає оскаржуване у цій справі позивачкою податкове повідомлення - рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Задовільняючи позов ОСОБА_1 , судова колегія перш за все акцентує увагу на тому, що позивачка не є власником земельної ділянки за адресою: будинок АДРЕСА_1 та не має юридичного статусу землекористувача цієї земельної ділянки, оскільки право користування або право власності - не було оформлено відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, виходячи з положень п.286.1 ст.286 ПК України за яким, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, судова колегія звертає увагу на відсутність в державному земельному кадастрі відомостей і інформації про документи стосовно місця розташування та правового режими земельної ділянки, її оцінки, класифікації землі, кількісну та якісну характеристику, розподілу серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону (п.п.14.1.42 п.14.1 ст.14 ПК України).

Заслуговує на увагу також у даному спірному випадку, відсутність будь-якої інформації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, що мало б бути підтверджено витягом з технічної документації, або про дійсну загальну площу спірної земельної ділянки (п.271.1 ст.271 ПК України), що фактично унеможливлює визначити позивачці розмір земельного податку у зв`язку з відсутністю бази оподаткування.

Таким чином, відсутність даних державного земельного кадастру, які, серед іншого, повинні містити інформацію про кадастровий номер земельної ділянки, площу, її оцінку, класифікацію і найменування власника чи користувача, а також відсутність бази оподаткування земельним податком, підтвердження якого є витяг з технічної документації з нормативної оцінки земель, на думку апеляційного суду вважає, що у податкового органу відсутні були права самостійно застосовувати положення п.286.5 ст.286 ПК України, без врахування вимог п.286.1 ст.286 ПК України, що є підставою для скасування податквого повідомення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 385-13-13 від 02.10.2018 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за період 2017-2018 рр у розмірі 126185,96 грн., та про необхідність відшкодування позивачці за рахунок бюджетного фінансування Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області понесених нею судових витрат загальною сумою 3154,65 грн.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року скасувати та прийняти інше рішення у справі про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 385-13-13 від 02.10.2018 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за період 2017-2018 рр у розмірі 126185,96 грн.

Стягнути за рахунок бюджетного фінансування Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати загальною сумою 3154,65 грн.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов