Справа № 420/2906/19
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2906/19

Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
Дата і місце ухвалення: 11.07.2019р., м. Одеса
Дата виготовлення повного тексту: 16.07.2019р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №78 від 23.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що позивач є громадянином Народної Республіки Бангладеш, однак не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження через загрозу його власному життю внаслідок проблем політичного характеру та сімейного спору через земельну ділянку. Позивач вважає, що при прийнятті наказу №78 від 23.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не було всебічно досліджено інформацію по країні походження ОСОБА_1 та має місце формальний підхід до розгляду справи. Також, не надано належної оцінки його доводам, що дядьком позивача, який належить до політичної партії Авамі Ліг, з наміром заволодіння земельною ділянкою було вбито батька та брата позивача. Після цього ОСОБА_1 неодноразово отримував погрози зі сторони свого дядька, однак не міг отримати захист зі сторони представників влади країни.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 11.07.2019р., з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що при зверненні до органу ДМС позивач зазначав про наявність у нього побоювань за своє життя та здоров`я у випадку повернення до Бангладешу, у зв`язку з чим його заява про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою. При вирішенні спору судом не надано належної правової оцінки інформації по країні походження заявника, яка підтверджує наявність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції оскаржуваним судовим рішенням порушив фундаментальні права біженця в частині не вислання. У випадку повернення позивача до країни походження його життю та здоров`ю буде загрожувати реальна безпека, а Україною буде порушено ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Бангладеш, уродженцем м.Сілет, с.Пошчімбак, за національністю бангладеш, за віросповіданням мусульманин-суніт.

На території країни громадянського походження позивач навчався в державній початковій школі Кучай; середній школі та коледжі «Ісраб Алі» у 2000-2004 роках та у 2006-2008 роках; Мурарі Чанд університеті та коледжі на факультеті біології у 2008-2013 роках; Лондонській школі технологій (London school of technology) у 2013-2016 роках. Працював в Бангладеш репетитором шкільних предметів у 2008-2013 роках та у школі культури «Шопан» бухгалтером у 2011-2013 роках.

24.06.2018р. позивач легально виїхав з країни постійного проживання на чемпіонат світу з футболу до Російської Федерації в м.Москва без візи на підставі штампу у паспорті літаком, авіарейсом Дакка (Бангладеш) Шарджа (ОАЕ) Москва (РФ). У Шарджа (ОАЕ) перебував 8-10 годин, у м.Москва (РФ) місяць.

30.07.2018р. Ахмед Хелал МД Ана Міа перетнув кордон України на автомобілі, 19.12.2018р. потрапив в м.Одеса.

12.04.2019р. позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування причин звернення за захистом позивач зазначив, що він та його брат були членами партії БНП (Національна партія Бангладеш). Його дядько (брат батька) був членом опозиційної партії Авамі Ліг. Між опозиційною партією Авамі Ліг та БНП були певні проблеми. Після смерті батька його дядько мав намір переписати їх дім на себе. У зв`язку з відмовою брата на вчинення відповідних дій, дядько 16.02.2017р. його вбив. Позивач написав заяву до поліції м. Сілет в березні 2017 року щодо смерті брата, люди зі сторони його дядька наполягали забрати заяву та, у випадку протилежного, погрожували йому вбивством. У зв`язку з цим, позивач вирішив виїхати з Бангладеш.

23.04.2019р., за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0061, управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Бангладеш ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаний висновок обґрунтований тим, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи. Аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 вищевказаного Закону.

На підставі висновку від 23.04.2019р. начальником Головного управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області видано наказ №78 від 23.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина Бангладеш ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2019ОD0061.

Того ж дня позивачу було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з правомірністю наказу №78 від 23.04.2019р. ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем в обґрунтування його заяви від 12.04.2019р. про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надано доказів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, за висновками суду першої інстанції, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (далі Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно ст.8 Закону №3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів зазначає, що жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки її заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, позивач не надав.

При зверненні до органу ДМС Ахмед Хелал МД Ана Міа повідомив про ймовірність власного переслідування з боку членів провладної політичної партії Бангладеш «Авамі ліг», що пов`язане із членством особи в опозиційній партії БНП, а також побоювання зазнати розправи з боку рідного дядька через майнові суперечки.

Проте, дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що позивач надає суперечливу інформацію стосовно обґрунтування причини, за якої він не може повернутися до країни походження.

Зокрема, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 12.04.2019р. шукач захисту стверджує, що його батько помер від руки його рідного брата, в свою чергу рідного брата ОСОБА_1 вбили політичні опоненти.

Натомість, під час проведення протоколу співбесіди від 22.04.2019р. позивач зазначив, що його брата вбив їхній дядько, а стосовно смерті батька спочатку була отримана інформація про інфаркт міокарда як причину смерті, після чого твердження були змінені та позивач зазначав, що батька вбив дядько.

Жодних підтверджень переслідувань, вбивств рідних або членства позивача в партії «БНП» ні під час звернення до відповідача, ні суду першої та апеляційної інстанцій надано не було.

При цьому, колегія суддів враховує, що за твердженнями позивача його брата було вбито 16 лютого 2017 року. До 24 червня 2018 року ОСОБА_1 проживав на території Бангладеш.

У цей період права особи та його рідних в Бангладеш жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них ніколи не виникало, жодних проблем в його родичів через його так звану політичну діяльність не було.

Також, будь-яких проблем з представниками влади Бангладеш під час виїзду з країни громадянської належності в ОСОБА_1 не виникало.

До свого приїзду в Україну в 2018 році позивач перебував на території РФ (м. Москва, м. Санкт-Петербург) протягом місяця, де відвідував спортивні заходи та подорожував.

З вказаного слідує, що позивач знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, незважаючи на те, що Російська Федерація приєдналася до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року, а також враховуючи, що він потрапив до вказаної країни легально.

Не може бути залишена поза увагою та обставина, що ОСОБА_1 потрапив на територію України в липні 2018 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся 12.04.2019р., тобто із значним зволіканням.

Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом наданої позивачем інформації, враховуючи інформацію по країні походження позивача, можливо встановити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю фізичної цілісності чи свободи в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Бангладешу.

Відповідно до наявної інформації по країні походження позивача, ситуація безпеки, а також економічна ситуація в Республіці Бангладеш наразі характеризується стабільністю, про що свідчить переселення народності рохінджа з М`янми в Бангладеш, де добрі умови для життя. А відтак, повернення позивача до Республіки Бангладеш не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

Наведена в апеляційній скарзі інформація по країні походження позивача наразі є дещо застарілою.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Бангладеш.

Таким чином, суд апеляційної інстанції робить висновок, що зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань позивача зазнати переслідувань в країні його громадської належності у разі повернення.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області №78 від 23.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. А відтак, підстави для задоволенні позову відсутні.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на те, що відмовляючи в задоволенні його позову Одеським окружним адміністративним судом порушено фундаментальні права біженців в частині не вислання, у зв`язку з чим Україною буде порушено ст.ст.1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки в рамках даного адміністративного позову не порушується питання про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 11 липня 2019 року немає.

Відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 вересня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук