Справа № 140/2067/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5726/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гудима Л.Я. Гуляка В.В.

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2019 року у справі № 140/2067/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Волинська регіональна комісія з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції - Плахтій І.Б.

час ухвалення рішення -15 год. 01 хв.

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 09.04.2019,

В С Т А Н О В И В:

16.10.2018 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Волинська регіональна комісія з реабілітації та просив визнати протиправним та скасувати рішення № 12/2.1 від 10.05.2018 року Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради про повернення майна та зобов`язати комісію повторно прийняти його заяву, як спадкоємця першої черги реабілітованої ОСОБА_2 про повернення майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1., яка відповідно до вироку військового трибуналу військ МВС Волинської області від 16.04.1946 року була засуджена на 10 років позбавлення волі з позбавленням політичних прав на 5 років і конфіскацією майна на підставі ст.ст. 54-1а, 54-11 КК УРСР. Постановою Президії Волинського обласного суду від 11.07.1990 року вказаний вирок був скасований, справа провадженням закрита, а його матір реабілітована.

Пунктом 2 рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради від 24.12.2001 року №58/1 вирішено здійснити виплату грошової компенсації його матері, яка є спадкоємицею першої черги, за конфісковане майно її матері ОСОБА_3 . Однак, дане рішення так і не було виконане. Вважає, що оскільки його матір так і не отримала компенсації, він як її син та спадкоємець першої черги, має право на повернення вилученого майна, або відшкодування його вартості.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Волинська регіональна комісія з реабілітації, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. У поданій апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Зокрема доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Комісія з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради не розглянула питання поновлення порушеного репресією права, а заперечила це право.Рішення комісії звучить так: «Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його клопотання щодо повернення у власність, як спадкоємця першої черги, майна реабілітованої ОСОБА_2 , яке конфісковане у 1948 році, у зв`язку з відсутністю належних документів»,без зазначення переліку документів.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що внаслідок не вирішення заяви по суті, комісією було порушено громадянське право його сім`ї, встановлене чинним законодавством України щодо поновлення права на майно.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано статтю 34 Конституції України, де кожному гарантовано право на отримання, зберігання та поширення інформації. Гарантія права на інформацію забезпечується обов`язком органів державної влади та органів місцевогосамоврядування, як розпорядників інформації, оприлюднювати інформацію, яка була отримана або створена в процесі їхньої діяльності згідно із статтями 3, 4,14 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи позивач ОСОБА_1 є сином реабілітованої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1., що підтверджено свідоцтвом про одруження батьків позивача, на підставі якого змінено прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », свідоцтвом про народження позивача.

Матеріалами справи також підтверджено, що мати позивача ОСОБА_2 вироком військового трибуналу військ МВС Волинської області від 16.04.1946 року була засуджена на 10 років позбавлення волі з поразкою політичних прав на 5 років і з конфіскацією майна. Постановою президії Волинського обласного суду від 11.07.1990 вирок військового трибуналу відносно ОСОБА_2 скасований і справа провадженням закрита. ОСОБА_2 по даній справі реабілітована.

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованихВолинської обласної ради від 24.12.2001року № 58/1 «Про розгляд справи ОСОБА_2 » вирішено, в тому числі Луцькому районному управлінню фінансів з коштів обласного бюджету виплатити грошову компенсацію у розмірі 15 мінімальних заробітних плат гр. ОСОБА_2 за майно забране в 1948 році в колгосп.

З даного рішення слідує, що ОСОБА_2 присуджено виплату грошової компенсації за конфісковане майно. Проте за життя, мати позивача грошову компенсацію не отримала, померла в квітні 2011 року. На випадок своєї смерті заповіт не залишила.

16.03.2018 року, позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері звернувся до комісії з питань поновлення прав реабілітованих із заявою, в якій зазначав, що має право на повернення вилученого майна або на відшкодування його вартості. Просив повернути у його власність, як спадкоємця, вилучене у 1948 році майно, яке знаходиться на території Княгининівської об`єднаної територіальної громади Луцького району Волинської області та складається з: землі-ріллі - 10 га, саду -0,45 га, огороду - 0,05 га, луків - 1 га, пасовищ 1-га.

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради від 10 травня 2018 року № 12/2.1 «Про повернення майна» ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його клопотання щодо повернення у його власність, як спадкоємця першої черги, майна реабілітованої ОСОБА_2 , яке конфісковане у 1948 році, у зв`язку із відсутністю належних документів.

Не погодившись із відмовою позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті реабілітованої матері, відповідно до встановлених вимог, останній повинен був подати до заяви про повернення майна свідоцтво про право на спадщину, проте долучив лише документи, які підтверджують факт надання ОСОБА_2 статусу реабілітованої, документи, що підтверджують родинні зв`язки між ними. Документів, які підтверджували факт прийняття спадщини комісії не було надано.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що права та охоронювані законом інтереси позивача суб`єктом владних повноважень не порушені, тому відсутні правові підстави для визнання рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради № 12/2.1 від 10.05.2018 протиправним

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Відповідно до статті 5 Закону статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно достатті 1 цього Закону, грошову компенсацію у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі, але не більш як 75 мінімальних заробітних плат. Одноразово як грошова компенсація реабілітованій особі виплачується до 15 мінімальних заробітних плат, а решта належних грошей - протягом наступних п`яти років. У разі можливості, на вимогу реабілітованого, вся нарахована грошова компенсація може бути виплачена одноразово. Виплата компенсації спадкоємцям не проводиться, крім випадків, коли компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим.

Додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 року «Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям» передбачено, що:

п. 3 громадянам, реабілітованим згідно із ст. 1 і ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги;

п. 10 Комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтв про право на спадщину;

п. 11 не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів;

п. 14 якщо майно не збереглося, його вартість компенсується тими підприємствами й організаціями, які першими одержали це майно, або їхніми правонаступниками. В інших випадках відшкодування вартості майна провадиться за рахунок коштів місцевого бюджету;

п.15, виплата передбаченої цим Положенням грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам провадяться незалежно від часу реабілітації. Указана компенсація виплачується за рахунок коштів місцевого бюджету відповідним фінансовим органом за місцем проживання реабілітованого, а якщо реабілітований громадянин проживає за межами України - фінансовим органом за місцем провадження попереднього слідства;

п. 16 згідно з п. 13 і п. 14 цього Положення юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення;

п. 18 у разі коли неможливо повернути майно або відшкодувати його вартість у порядку, передбаченому п. 12 і п. 15 цього Положення, реабілітованим на сім`ю виплачується грошова компенсація у розмірі до 15 мінімальних заробітних плат.

У п. 29 Положення визначено, що рішення комісії з питань виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості можуть бути оскаржені реабілітованими (або їхніми спадкоємцями) та іншими заінтересованими громадянами відповідно до комісії Верховної Ради Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міської комісій. В разі незадоволення прийнятими рішеннями ці громадяни можуть звернутися з розв`язанням спору до суду.

Слід зазначити, що Законом не виведено в окрему категорію землю як об`єкт, право власності на який може бути поновлено репресованій особі чи її спадкоємцям. Разом з тим,Законом № 962-XIIвстановлено, що будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів, поверненню (компенсації) не підлягають.

Відповідно п.1 розділу «Про землю» Декрету про землю від 26.10.1917 р. право приватної власності на землю скасовується назавжди; вся земля обертається у всенародне надбання.

В Земельному кодексі УСРР, прийнятому 25 жовтня 1922 року, було закріплено націоналізацію землі й скасування приватної власності на неї, заборонено купівлю-продаж та інші угоди, пов`язані з відчуженням землі. Усі громадяни незалежно від статі, віросповідання та національності наділялися правом на одержання землі в користування безоплатно. Кодекс надавав право громадянам обирати будь-яку форму землекористування. У першому кодифікованому земельно-правовому акті України визначалося також поняття і регламентувалося землекористування селянського двору, допускалася «трудова оренда» землі.

За Земельним кодексом УРСР 1970 року усі землі проголошувалися власністю народу України, тобто залишалися власністю виключно держави.

Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року було визначено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються.

Згідно ч.4ст.78 Земельного кодексу України 2001 рокув чинній редакції, особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України) земельні ділянки не повертаються.

Крім цього, суд враховує, що відповідно до Додатку № 2 до Постанови Кабінету Міністрів України № 112 від 18.02.1993 року «Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих`головними завданнями комісії є вирішення питань, пов`язаних з установленням факту розкуркулення, адміністративного виселення з відшкодуванням матеріальних збитків і виплатою грошової компенсації реабілітованим, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення до лікувальних закладів, поновленням житлових та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (п.2).

Комісії відповідно до покладених на них завдань: подають допомогу громадянам в одержанні необхідних документів у зв`язку з реабілітацією; організують публікацію повідомлень про реабілітацію в пресі чи іншим способом інформують громадськість за місцем роботи та проживання реабілітованого; доручають органам внутрішніх справ провадити перевірку фактів безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації та вилучення майна у зв`язку з необґрунтованими репресіями (розкуркуленням); заслуховують інформацію відповідних службових осіб про виконання законодавства з питань реабілітації, а також подання допомоги реабілітованим громадянам і членам їхніх сімей; здійснюють контроль за відшкодуванням реабілітованим громадянам матеріальних збитків і наданням установлених пільг; вирішують інші питання, пов`язані з поновленням прав реабілітованих громадян (п.3).

Районні, міські, районні в місті комісії крім виконання функцій, передбачених у пункті 3 цього Положення: розглядають листи, заяви і скарги репресованих громадян або їхніх спадкоємців першої черги з питань встановлення факту розкуркулення, адміністративного виселення, відшкодування матеріальних збитків, виплати грошової компенсації реабілітованим; приймають рішення щодо: встановлення факту розкуркулення, адміністративного виселення; відшкодування матеріальних збитків відповідно до Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям; поновлення житлових та інших прав реабілітованих громадян (п.4).

Комісія Верховної Ради Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські комісії крім виконання функцій, передбачених у пункті 3 цього Положення, розглядають скарги на рішення районних, міських, районних у місті комісій та приймають за ними рішення, здійснюють координацію їх роботи, подають методичну допомогу (п.5).

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що прийняття рішення про поновлення прав реабілітованих осіб віднесено до компетенції районної комісії, а відтак вимога про зобов`язання комісії Рівненської обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих прийняти рішення про поновлення права власності на землю є безпідставною.

Також слід звернути увагу на те, що у відповідності до ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас суб`єктивна оцінка порушення права чи інтересу не є абсолютною.

Як передбачено ч. 1ст. 2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Захист прав - це застосування правових засобів з метою забезпечення права у сфері публічно-правових відносин.

Право на захист - самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам законодавства.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Обов`язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки (права чи обов`язки) для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий (обтяжуючий) характер.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч. 2ст. 264 КАС Україниправо оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Позивач, звернувшись із розглядуваним адміністративним позовом, зазначав, що порушено громадське право його сім`ї, встановлене законодавством України щодо поновлення права на майно, оскільки звертаючись до відповідача із заявою, просив повернути у свою власність, як спадкоємця першої черги, майна реабілітованої матері ОСОБА_2

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звертаючись із заявою до відповідача, позивач долучив лише документи, які підтверджують факт надання його матері статусу реабілітованої та документи, що підтверджують родинні зв`язки між ними. Проте документів, які підтверджували факт прийняття спадщини позивачемдо комісії надано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст. 291, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2019 року у справі № 140/2067/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Л. Я. Гудим
В. В. Гуляк
Повне судове рішення складено 16.08.2019 року.