Справа № 560/1391/19
Суддя: Гнап Д.Д.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1391/19
РІШЕННЯ

іменем України

27 серпня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Гнап Д.Д.

за участю:секретаря судового засідання Василевської К.В. представників відповідача: Томашевської О.В., Калужської Н.О.
розглянув адміністративну справу за позовом державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №Ю- від 28.02.2018 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 624228,86 грн;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області № від 28.02.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом дохід і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 312114,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за період, який перевірявся, законодавство не містило чітких норм, які б встановлювали механізм та спосіб залучення засуджених до оплачуваної праці на підприємствах кримінально-виконавчої служби та інших об`єктах та порядок оподаткування таких виплат засудженим єдиним соціальним внеском. Крім того, роз`яснення фіскальних органів при незмінності законодавства в частині оподаткування єдиним внеском містили протилежні висновки.

Державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України. Як наслідок, відсутні обов`язки щодо нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за винятком штатних працівників.

Вважає, що суми виплат, отримані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування єдиного внеску.

Звернув увагу на те, що державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" є державною установою, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків та є неприбутковою організацією. Видатки по заробітній платі засуджених установа здійснювала за рахунок грошових коштів спеціального фонду.

У заяві від 02.07.2019 позивач додатково вказав, що ряд засуджених, які залучалися до суспільно корисної праці в господарчій обслузі установи, не були працевлаштовані повний календарний місяць, тому Головним управління ДФС у Хмельницькій області по них протиправно було нараховано єдиний соціальний внесок на суму різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засуджених, чим порушено пункт 9 розділу ІІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449.

До суду 07.06.2019 надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідно до вимог пункту 3 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до наданих до перевірки табелю обліку робочого часу засуджених починаючи з жовтня 2016 року по вересень 2018 року та розрахунково-платіжних відомостей за зазначений період встановлено, що засуджені до позбавлення волі залучалися до суспільно корисної оплачуваної праці за що отримували заробітну плату.

Згідно з Положенням про державну установу "Замкова виправна колонія (№ 58)", затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2173/5, позивач є державною установою, має самостійний баланс, використовує працю фізичних осіб (табель обліку робочого часу засуджених) веде розрахунки із застрахованими особами (розрахунково-платіжна відомість), а тому, є платником єдиного внеску, як роботодавець.

У додаткових поясненнях від 02.07.2019 відповідач зазначив, що нормативно-правовим актом, яким встановлюється форма і система оплати праці осіб, засуджених до позбавлення волі є Інструкція про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5. Відповідно до положень зазначеної інструкції, заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

До суду 11.07.2019 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що відповідно до норм законодавства, підставою для нарахування єдиного внеску на заробіток засуджених є строковий трудовий договір, укладений між засудженим та виправною колонією. Вважає, що відсутність строкових трудових договорів виключає можливість нарахування єдиного соціального внеску. Звертає увагу на подання засудженими, які залучаються установою до оплачуваної суспільно корисної праці, заяв, які наявні в матеріалах особових справ, про їх працевлаштування без укладення строкових трудових договорів.

Вказав, що протиправним є нарахування єдиного соціального внеску в сумі 395234,50 грн на суму різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованим заробітком засуджених, оскільки відповідно до пункту 9 розділу ІІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, умовою для цього є перебування у трудових відносинах повний календарний місяць або відпрацювання всіх робочих днів звітного місяця.

Зауважив, що оскаржена вимога прийнята з порушенням законодавчо визначеного терміну для її прийняття.

До суду 07.08.2019 надійшли заперечення, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що оскаржені рішення та вимога прийняті з врахуванням положень пункту 86.8 статті 86 Податкового кодексу України та без порушення строку їх прийняття.

Звернув увагу на надання позивачем до суду інформації, яка не була предметом дослідження, ні під час проведення перевірки, ні під час розгляду заперечень на акт перевірки, а також була відсутня при подачі позовної заяви. Тому, вважає, що подана інформація в силу пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України не є належним та допустимим доказом.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили, підтвердили доводи, зазначені у відзиві та запереченнях. Додатково пояснили, що контролюючим органом неправильно здійснено нарахування 10335 грн, у зв`язку з відсутністю документів. Зауважили, що засуджені мають право на соціальний захист.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.05.2019 позовну заяву державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" залишено без руху.

У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.05.2019 відкрито провадження в цій адміністративній справі та вирішено її розглянути за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 13.06.2019.

Підготовче засідання 13.06.2019 відкладено на 02.07.2019.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 27.08.2019.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до приписів Положення про державну установу "Замкова виправна колонія (№ 58)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2173/5, державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" є установою закритого типу та здійснює правозастосовні та правоохоронні функції та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України. Виправна колонія є юридичною особою, неприбутковою установою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби. Виправна колонія є правонаступником Замкової виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області (№ 58).

В період часу з 14.01.2019 по 25.01.2019 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пунктів 77.1 та 77.4 статті 77 Податкового кодексу України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", наказу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №10 від 04.01.2019 "Про проведення планової документальної виїзної перевірки ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік проведена документальна планова виїзна перевірка державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2018, відповідно до затвердженого плану перевірки.

За результатами проведення перевірки складено акт від 01.02.2019 №0058/22-13-03/08564771, відповідно до висновків якого, перевіркою виявлені порушення пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI, підпункту 1 пункту 4.3 розділу IV Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №455 від 09.09.2013, №449 від 20.04.2015, а саме:

- в щомісячних звітах по єдиному соціальному внеску за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року державною установою "Замкова виправна колонія (№58)" занижено фонд оплати праці засуджених та, відповідно, не відображено суми нарахованих доходів, на які нараховується єдиний внесок за звітний місяць (із заробітної плати/доходу) на загальну суму 2979719,00 грн;

- за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не проведено нарахування єдиного внеску на суму заробітної плати засуджених в сумі 228994,36 грн, за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не нараховано єдиний внесок на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засуджених в сумі 426543,81 грн.

Всього за результатами перевірки донараховано ЄСВ на загальну суму 655538,18 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки позивач подав заперечення від 14.02.2019 №616, яке отримане відповідачем 15.02.2019.

За результатами розгляду заперечення, відповідач надав відповідь від 25.02.2019, яка відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана позивачем 28.02.2019.

На підставі висновків перевірки, відповідачем прийнято:

- вимогу №Ю- від 28.02.2018 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 624228,86 грн;

- рішення № від 28.02.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом дохід і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 312114,43 грн.

Зазначені вимога та рішення оскаржені в адміністративному порядку. Рішенням Державної фіскальної служби України від 15.04.2019 №17820/6/99-99-11-05-02-25 вимогу №Ю- від 28.02.2018 та рішення № від 28.02.2019 залишено без змін, а скарги позивача - без задоволення.

Вважаючи вимогу №Ю- від 28.02.2018 та рішення № від 28.02.2019 протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся в суд з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Закон України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 1 статті 8 Закону №2464-VI).

Положеннями частини 4 статті 25 Закону №2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, законодавством передбачено загальний обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, проте у правовідносинах пов`язаних з наймом працівників такий обов`язок покладено лише на роботодавця, як податкового агента.

Тобто, ключовим моментом при розв`язанні цього публічно-правового спору є з`ясування обставин наявності трудових відносин між позивачем, як податковим агентом, та засудженими, з доходів яких відповідач обчислював суми грошових зобов`язань, відображених у спірних вимозі та рішенні.

Тож для з`ясування суті правовідносин, пов`язаних з використанням праці засуджених, слід звернутися до спеціальних нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок відбування покарання засуджених до позбавлення волі, оскільки відповідно до підпункту 6 частини 2 статті 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням такої особливості, як те, що трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (у редакції до 07.10.2016) засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.

Отже, спеціальним законом до 07.10.2016 чітко не визначались підстави, форми та умови реалізації права на працю особами, засудженими до позбавлення волі, не встановлювались способи реалізації цього права (у межах цивільно-правового договору чи у межах строкового трудового договору).

Відповідно до частини 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону України від 07.09.2016 №1492-VIII (набув чинності з 08.10.2016) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

З приписів наведеної норми закону чітко і однозначно слідує, що трудовий договір повинен укладатись між засудженими до позбавлення волі та виправною колонією.

При цьому, на думку суду, слід зважати на ту обставину, що виправна колонія об`єктивно не може діяти у правовому режимі звичайного роботодавця, а засуджена до позбавлення волі особа не може бути кваліфікована у якості найманого працівника у зв`язку з специфікою функціонування органів, установ і підрозділів Державної служби виконання покарань України та умовами життєдіяльності засуджених осіб.

Частиною 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону України на підставі Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII (набув чинності з 28.08.2018) визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Таким чином, договори цивільно-правового характеру або трудові договори, де стороною є засуджена до позбавлення волі особа, укладаються з безпосередніми замовниками послуг чи робіт, а саме: з фізичними особами-підприємцями або юридичними особами, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Перелічені договори лише погоджуються адміністрацією колонії, а тому, адміністрація колонії не є стороною цих договорів у силу закону.

Тобто, в силу дії прямої норми закону трудові договори про залучення до суспільно корисної праці у період 08.10.2016 - 28.08.2018 повинні укладатись між засудженою до позбавлення волі особою та виправною колонією.

При цьому, для осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю (частина 1 статті 119 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

За змістом зазначених норм засуджені залучаються до оплачуваної праці саме за строковим трудовим договором, який є підтвердженням трудових відносин і підставою для сплати єдиного соціального внеску.

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Міністерством юстиції України видано наказ №396/5 від 07.03.2013, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 за №387/22919, яким затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - Інструкція №396/5).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Інструкції №396/5 засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Згідно з пунктами 5.2, 5.3 Інструкції №396/5 праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Відрядна система оплати праці поділяється на індивідуальну і колективну (бригадну) системи оплати праці. При індивідуальній відрядній системі оплати праці заробітна плата засудженого визначається множенням кількості виготовленої продукції на відрядну розцінку за одиницю виробу. При колективній (бригадній) відрядній системі оплати праці загальна сума заробітної плати обчислюється за результатами роботи бригади в цілому за певний відрізок часу. Кожному члену бригади заробітна плата нараховується залежно від присвоєного йому в установленому порядку кваліфікаційного розряду та відпрацьованого часу.

Згідно з пунктом 5.4 Інструкції №396/5 погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку.

Крім того, суд зазначає, що зміст наведених положень свідчить, що законодавством визначено декілька обов`язкових підстав залучення засуджених до суспільно корисної праці, а саме це:

- укладення між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором) строкового трудового договору, за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції;

- засуджені, які залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Суд зазначає, що доказів укладення строкових трудових договорів з засудженими не надано. Не здобуто таких доказів і судом. Зазначене виключає можливість нарахування єдиного соціального внеску.

Крім того, трудовий договір укладається відповідно до глави ІІІ Кодексу законів про працю України. Статтею 22 Кодексу законів про працю України встановлено гарантії щодо укладення трудового договору.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За трудовим договором громадянин набуває статусу "працівник", його трудові відносини регулює законодавство про працю. Він має право на відпочинок відповідно до законів про обмеження трудового дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові та безпечні умови праці, на матеріальне забезпечення у порядку соціального страхування в разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності та інші права, встановлені законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, які регламентують спірні правовідносини, дозволяє зробити висновок про те, що в силу вимог закону Державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, яка окреслює основні трудові права працівників, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Крім того, засудженим до позбавлення волі, відповідно до статті 59 Кримінально-виконавчого кодексу України, не передбачено надання і щорічної відпустки.

Щодо нарахування єдиного соціального внеску на суму різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованим заробітком засуджених, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів пункту 9 розділу ІІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, умовою нарахування єдиного внеску є перебування у трудових відносинах повний календарний місяць або відпрацювання всіх робочих днів звітного місяця.

Зі змісту наказів начальника державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про призначення на посади та про звільнення з посад, копії яких наявні в матеріалах справи, слідує, що ряд засуджених, які залучалися до суспільно корисної праці в господарській обслузі установи, не були працевлаштовані повний календарний місяць.

Свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що частина засуджених працювала не повний місяць, деякі з них працювали як відрядники, що не було враховано перевіряючими під час перевірки. Зазначила, що колонія не є роботодавцем по відношенню до засуджених, а тому, в неї відсутній обов`язок сплати єдиного соціального внеску.

Щодо посилання відповідача на суперечність наданих наказів матеріалам, отриманим під час проведення перевірки та розгляду заперечення на акт перевірки, суд зазначає, що надані позивачем матеріали долучені до матеріалів справи та їх невідповідність вимогам законодавства не є предметом розгляду у цій справі.

Положеннями підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Відсутність у податковому законодавстві належно закріпленого порядку здійснення сплати податків та єдиних внесків за працівників - фізичних осіб, які відбувають покарання, дає можливість застосовувати презумпцію правомірності рішення платника податку відповідно до підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в позивача відсутній обов`язок сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, а тому, відсутні підстави для донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій стосовно позивача.

Водночас, суд вважає безпідставним посилання позивача на порушення строку законодавчо визначеного терміну для прийняття оскарженої вимоги.

Так, порядок оформлення результатів перевірок визначено статтею 86 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 86.8 статті 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Тобто, оскаржена вимога прийнята з врахуванням часу розгляду заперечень позивача на акт перевірки та в межах законодавчо встановленого часу.

Оскільки за результатами розгляду справи судом встановлено відсутність обов`язку у позивача щодо сплати єдиного внеску, тому застосування штрафних санкцій у розмірі 312114,43 грн також є безпідставним.

Оскільки за результатами розгляду справи суд встановив відсутність обов`язку у позивача щодо сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, суд вважає, що достатнім способом захисту прав позивача буде визнання протиправними та скасування вимогу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №Ю- від 28.02.2018 та рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області № від 28.02.2019.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість позивач довів ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Тому, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На користь позивача необхідно стягнути суму судового збору у розмірі 10924,01 грн, сплачену відповідно до платіжних доручень №335 від 26.04.2019 та №374 від 16.05.2019, оригінали яких знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №Ю- від 28.02.2018.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області № від 28.02.2019.

Стягнути на користь державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області судовий збір у розмірі 10924 (десять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) грн 01 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 03 вересня 2019 року

Позивач:Державна установа "Замкова виправна колонія (№ 58)" (вул. Гагаріна 2, м. Ізяслав, Хмельницька область, 30300 , код ЄДРПОУ - 08564771)
Відповідач:Головне управління ДФС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука 17, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 39492190)

Головуючий суддя Д.Д. Гнап