Справа № 826/12995/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Степанюка А.Г.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

представника позивача: - ОСОБА_5 ,

відповідача: - Клішина Д.А. ,

представника відповідача: - Мороза В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клішина Дениса Андрійовича, треті особи: ОСОБА_4 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Донця 2а» про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року позивач - ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клішина Дениса Андрійовича, треті особи: ОСОБА_4 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Донця 2а» про визнання протиправним та скасування рішення, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клішина Д.А. (свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №4250 від 11.03.2002 р.) про державну реєстрацію прав №38210572 від 18.11.2017 р. на нежитлове приміщення технічного поверху №735/1 у секції 6 будинку АДРЕСА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, представником позивач було подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 липня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було не повно досліджено обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

27 серпня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 31385, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого, ухвала суду першої інстанції, постановлена 09.07.2019 року не може бути скасована, оскільки повністю співвідноситься з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року 3 справі № 755/10947/17, відповідно до якої вимоги до приватного нотаріуса мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у ч.1 ст. 19 ЦПК України, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію прав на житлове приміщення технічного поверху має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою та з огляду на суб`єктний склад та зміст спірних правовідносин, дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства так як є спором про цивільне право.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено колегією суддів, приватний нотаріус Клішин Д.А. здійснив первинну державну реєстрацію нежитлового приміщення технічного поверху №735/1 у секції 6 будинку 2а на вулиці АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 .

Відповідно до змісту позовної заяви, під час реєстрації вищевказаного права, приватному нотаріусу не було подано документ, який би підтвердив виникнення, перехід або припинення права власності на нежитлове приміщення технічного поверху секції 6 будинку 2а на АДРЕСА_2 , зокрема, мається на увазі протокол загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи позовну заяву ОСОБА_3 також вказує, що відповідне приміщення є нежитловим приміщенням технічного поверху і відповідно до листа КП «Житлоінвестбуд-УКБ», яке здійснювало будівництво будинку, приміщення технічного поверху у секції 6 будинку 2 а на вул. М. Донця , відноситься до категорії допоміжних. При цьому позивач посилається на пункти 2 та 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», якими визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Водночас, посилаючись на частину першу статті 5 наведеного Закону, в силу якої спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, позивач стверджує, що як власник квартири АДРЕСА_4 у цьому ж будинку є співвласником приміщень технічного поверху як допоміжного приміщення, яке розташоване над її квартирою та передбачене для користування співвласниками для господарських потреб.

Поряд із цим, позивач посилається статтю 369 Цивільного кодексу України (ЦК України) згідно якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач, у клопотанні про закриття провадження у справі наголошує, що спірні правовідносини стосуються набутого третьою в особі ОСОБА_4 права власності на об`єкт нерухомого майна, і в разі скасування оскаржуваного позивачем, в особі ОСОБА_3 рішення, майнові права ОСОБА_4 можуть бути порушені, тобто спір не є публічно-правовим, а має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Пунктами 1 та 2 ч.1 ст. 3 КАС України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень або наданні адміністративних послуг.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних/господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Спір, на розгляд суду якого подано позов, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення (запис) про державну реєстрацію права на нежитлове приміщення технічного поверху, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 відступила від висновків, викладених у постановах від 04.04.2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10.04.2018 року у справі № 808/8972/15, від 16.05.2018 року у справі № 826/4460/17, від 23.05.2018 року у справі № 815/4618/16, від 05.06.2018 року у справі № 804/20728/14, від 12.06.2018 року у справі № 823/378/16, від 13.06.2018 року у справах № 820/2675/17 та № 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Суд зазначив, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

В силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у спірних правовідносинах в межах даної справи, які знайшли свої відображення у постановах від 04.09.2018 року у справі №823/2042/16 та від 20.03.2019 року у справі №810/1163/17 з подібних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 241, 242, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Є.Пилипенко

Судді Л.В.Бєлова

А.Г.Степанюк

Постанова складена в повному обсязі 03 вересня 2019 року.