Справа № 1.380.2019.000113
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7898/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

від відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року (головуючий суддя Качур Р.П., м.Львів, проголошено 12:12:47) у справі № 1.380.2019.000113 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:

10.01.2019 позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (відповідач 2), у якому просив визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в розмірі 41852,85 грн. та ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 - протиправними; стягнути з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 41852,85 грн., без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб; зобов`язати військову частини НОМЕР_1 та військову частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; стягнути з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по 11.12.2018 в сумі 71728,44 грн.

Позов обґрунтовує тим, що його звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 21.05.2018 та виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті цього Закону за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 41852 (сорок одна тисяча вісімсот п`ятдесят дві) гривні 85 копійок, що підтверджується Довідкою № 350/486/29/156 від 13.09.2018 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 . Також, за час проходження військової служби позивачу не було нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за неотримане речове майно станом на момент виключення зі списків. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 індексації за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по день фактичної виплати (зарахування коштів на рахунок позивача), з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 351,61 грн. за кожен день затримки розрахунку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права зазначив, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. Зазначає, що відповідно до статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» днем звільнення вважається день виключення із списків військової частини, що не дає підстав для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Окрім того, вказує, що військова частина НОМЕР_1 є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів, відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України може брати бюджетні зобов`язання та провадити видатки лише в межах бюджетних асигнувань, тому відповідач розрахувався з позивачем за всіма видами матеріального та грошового забезпечення по мірі надходження бюджетних коштів. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 проходив військову службу з 22.05.2013 по 21.05.2018 на посаді начальника окремого радіолокаційного взводу у військовій частині НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні. Військова частина НОМЕР_2 в свою чергу являється підпорядкованим підрозділом військової частини НОМЕР_1 , в якому є свій самостійний фінансовий орган.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 21.05.2018 ОСОБА_2 звільнено з військової служби та виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті цього Закону за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, що підтверджується Довідкою № 350/486/29/156 від 13.09.2018 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 . Крім цього, за час проходження військової служби ОСОБА_2 не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2019 №28 од «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу військової частини НОМЕР_1 », прапорщику запасу ОСОБА_2 виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №28од від 11.02.2019. Крім цього, при виплаті грошової компенсації за речове майно прапорщику запасу ОСОБА_2 компенсовано податок з доходів фізичних осіб, який нарахований при виплаті даної грошової компенсації, що підтверджується копією розрахунково-платіжної відомості № 40 від 11.02.2019 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 ( Закон України № 2011-ХІІ).

Згідно з ч.1 ст. 9 Закону України № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.4 ст.9 Закону України № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ст. 9-1 Закону України №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Положеннями п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Колегія суддів зазначає, що позивач зі списків особового складу військової частини виключений 21.05.2018. При цьому, ОСОБА_2 виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2019 №28од «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу військової частини НОМЕР_1 ». Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Колегія суддів не погоджується із покликаннями апелянта на те, що військова частина НОМЕР_1 є установою, що фінансується з державного бюджету і як розпорядник бюджетних коштів може брати бюджетні зобов`язання та проводити видатки лише в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини № 3744-ІV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23). Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Порядок виплати грошового забезпечення врегульовано Кодексом законів про працю України , саме його норми підлягають застосуванню у вказаному випадку.

Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на дані правовідносини.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Системний аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України з урахуванням правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів апелянта щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України.

Що стосується позовних вимог позивача стосовно ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, суд зазначає наступне.

Абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (Порядок №1078).

Згідно із пунктом 1-1 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а тому доводи апелянта слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст.242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі № 1.380.2019.000113 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 03 вересня 2019 року.