Справа № 305/608/19
Суддя: Калинич Я. М.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про закриття провадження в адміністративній справі

05 вересня 2019 рокум. Ужгород№ 305/608/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я. М.

при секретарі судового засідання - Попович М.М.

за участю:

позивач: не з`явився ,

представник відповідача: не з`явився ,

розглянувши в підготовчому засіданні клопотання відповідача про закриття провадження у адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання дій державного виконавця незаконними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, якою просив: 1) Визнати незаконними дії начальника відділу Державної виконавчої служби Рахівського району Закарпатської області Тулайдан Д.Д. щодо не скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України. 2) Зобов`язати начальника відділу Державної виконавчої служби Рахівського району Закарпатської області Тулайдан Д.Д. скасувати тимчасове обмеження в праві виїзду за кордон без вилучення паспорта щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Закарпатському окружному адміністративному суду на підставі п.2 ч.1 ст.29 Кодексу адміністративного судочинства України.

10 травня 2019 року адміністративна справа № 305/608/19 надійшла до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Відповідно до статті 31 КАС України проведено автоматичний розподіл, за результатами якого визначений головуючий суддя у справі Калинич Я.М.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

18 червня 2019 року до суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивує тим, що виконавче провадження №3350592, в рамках якого державним виконавцем Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області були вжиті заходи примусового виконання щодо боржника ОСОБА_1 , було відкрито з примусового виконання постанови №3-в/712/161 від 31.05.2012 року Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Таким чином, переконаний, що дії або бездіяльність начальника Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області з приводу виконавчого провадження №3350592 можуть бути оскаржені до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Позивач в підготовче засідання не з`явився, однак від такого надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач явку свого представника в підготовче засідання не забезпечив, проте в матеріалах справи міститься клопотання від такого про розгляд справи за відсутності представника Рахівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Розглянувши клопотання відповідача суд вважає, що воно підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України): юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК України), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Положенням п. 5 ст. 6 Закону № 3857-XII передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Аналогічна правова позиція викладена також в Узагальненні Верховного суду України від 01.02.2013 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон».

Право на свободу пересування є особистим немайновим правом, зокрема правом цивільним.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013р. № 3 (далі - Постанова Пленуму): ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Частина 2 статті 16 ЦК України (захист цивільних прав та інтересів) визначає наступні цивільно-правові способи захисту порушених прав, а саме:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу положень частини 1 статті 21 ЦК України: суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Водночас, виходячи з системного аналізу положень законодавства, судової практики, змісту та суті позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Окрім цього, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»: рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом наведеної норми закону, яка є спеціальною, оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби з приводу виконання судового рішення, в тому числі щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон після виконання зобов`язань по сплаті аліментів, здійснюється до суду, який видав виконавчий документ.

Це узгоджується з рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженнями є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

При цьому, з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу державної влади (зокрема, скасовувати рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, оскільки це є особистим немайновим правом особи на свободу пересування).

Вказані вище висновки суду додатково підтверджуються наявністю спеціальної норми (стаття 441 - тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України) в новій редакції Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України: тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Частина друга вказаної статті передбачає, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Отже, й питання щодо скасування обмеження фізичної особи у праві виїзду за кордон також вирішується тим судом, який встановив таке обмеження та видав виконавчий лист.

Таким чином, суд дійшов висновку, що даний спір за своєю правовою природою є цивільно-правовим.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України: суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ст. 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на викладене, порушені права і інтереси осіб підлягають захисту в порядку цивільного судочинства з урахуванням п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, яка визначає одним із способів захисту цивільного права визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з п.2 ч.2 ст.183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про: закриття провадження у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст. 239 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки відповідачами у даному спорі є Рахівського районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, а також, враховуючи ту обставину, що предмет спору стосується цивільного права (права на свободу пересування), в тому числі тієї обставини, що виконавчий документ з приводу виконання рішення видавався іншим судом, дана справа підсудна місцевому загальному суду, а саме - Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області та розглядатиметься за правилами цивільного судочинства (ЦПК України).

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження в адміністративній справі № 305/608/19 за позовом ОСОБА_1 до Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання дій державного виконавця незаконними та зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяЯ.М. Калинич