Справа № 592/6589/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 р.Справа № 592/6589/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Литовченко О.В., м. Суми, повний текст складено 20.05.19 року по справі № 592/6589/19

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора відділу розшуку та опрацювання матеріалів ДТП УПП в Сумській області Варава Марини Миколаївни

про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 776512 від 15.04.2019 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що рішення є необґрунтованим, упередженим, в якому неналежно оцінені матеріали, недоведені обставини, що мають істотне значення, які суд першої інстанції вважає встановленими, а також відсутні мотиви відхилення заперечень, доводів позивача. Невідповідність висновків суду обставинам справи привело до неправильного вирішення справи по суті, а саме: - з відеозапису наданого суду відповідачем неможливо встановити чи мало місце порушення ПДР України, так як сам запис досить посередньої якості, відзнятий не на спеціальному пристрої, а на побутовій відеотехніці. На цьому відео важко встановити місце знаходження автомобіля на перехресті під час увімкнення забороненого сигналу світлофора через відсутність дорожньої розмітки 1.12 (стоп- лінія). Слід зазначити, що на цьому відео видно сигнал зустрічного світлофору , сигнал світлофору, направлений в його сторону, не зафіксовано, який йому було сигнал невідомо. Ці два світлофори розташовані на різних опорах , на значній відстані між собою, мають різні сигнали і відповідно керуються різними механізмами управління. Згідно ст. 75., ст. 73 КАС України даний доказ не є достовірним, не є належним. Твердження відповідача, що позивачу горів заборонений сигнал є просто припущенням (хоча і логічним), допусканням, підозрою. На припущеннях, підозрах не може ґрунтуватись обвинувачення, докази. 3 інших відео, що суд сприйняв як підтвердження синхронізації світлофора, взагалі не зрозуміло, що вони підтверджують, в усякому разі не синхронність роботи світлофора. Слід зазначити, що даний світлофор працює в асинхронному режимі. З яких міркувань суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу горів заборонений сигнал світлофору невідомо. Надано суду циклограма не є гарантією роботи світлофору. Чому суд дійшов висновку, що норма матеріального права викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 552/5623/16-а в даному випадку не застосовується , залишилось невідомим. Надані суду сертифікати відповідності відеореєстратора не мають відомостей про захист відео файлів від втручання, відповідно цей доказ не є належним. Вказує , що в судовому засіданні він чітко зазначив , що рухався на дозволений сигнал, ПДР України не порушував, але чомусь в рішенні вказано інше . Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.05.2019 р. та винести нову постанову, якою задовольнити позов .

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно постанови у справі про адміністративне правопорушення серія НК № 776512 від 15.04.2019 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за те, що 11.04.2019 о 13 год. 32 хв. в м. Суми на перехресті вул. Харківська, вул. Прокоф`єва, проспект М.Лушпи ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1 проїхав перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, що зафіксовано на відеореєстратор Xiaomi YiCAR DVR, чим порушив п. 8.7.3 е Правил дорожнього руху України.

Відмовляючи у задоволені позову , суд першої інстанції виходив з того , що правопорушення, за вчинення якого позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, дійсно мало місце, оскільки даний факт об`єктивно підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч. 2 ст. 8 Конституції України). Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена ч. 2 ст. 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Так, ч.2 ст.122 КУпАП передбачено порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Згідно положень п. 2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, серед іншого, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Колегія суддів зазначає, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками (п. 8.1 ПДР України).

Перехрестя, де черговість проїзду визначається сигналами світлофора чи регулювальника, вважається регульованим. (п. 16.1 ПДР України).

Пунктом 8.7.3 ПДР України встановлено, що сигнали світлофора мають, серед іншого, такі значення:

а) зелений дозволяє рух;

в) зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух. Для інформування водіїв про час (у секундах), що залишився до кінця горіння сигналу зеленого кольору, можуть застосовуватися цифрові табло;

ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів;

д) жовтий миготливий сигнал або два жовтих миготливих сигнали дозволяють рух і інформують про наявність небезпечного нерегульованого перехрестя або пішохідного переходу;

е) червоний сигнал, у т.ч. миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (п. 8.10 ПДР України).

Таким чином, перед вмиканням забороняючого жовтого сигналу світлофору, вмикається зелений миготливий сигнал світлофору, що інформує водія про подальше вмикання забороняючих сигналів світлофору (жовтого, червоного) та необхідність виконання п. 8.10 ПДР щодо зупинення автомобіля перед перехрещуваною проїзною частиною. Далі вмикається жовтий сигнал світлофору, що забороняє рух.

Згідно п. 8.11 ПДР України водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Пунктом 16.8 ПДР водій, який виїхав на перехрещення проїзних частин згідно із сигналом світлофора, що дозволяє рух, повинен виїхати у наміченому напрямку незалежно від сигналів світлофора на виїзді.

Згідно із статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З дослідженого відеозапису з відео реєстратору , наданого відповідачем до суду, вбачається, що позивач фактично проїхав перехрестя на жовте чи червоне значення світлофору.

Але, колегія суддів звертає увагу, що із відеозапису не вбачається наявність чи відсутність стоп лінії біля світлофора на дорозі по якій рухався позивач і відповідно не можливо встановити навіть місцезнаходження автомобіля позивача відносно стоп лінії, в момент коли на світлофорі перед яким знаходились співробітники поліції (паралельно дорозі по якій рухався позивач) загорівся зелений колір.

Також, колегія суддів звертає увагу на те , що позивач не мав можливості здійснити зупинку автомобіля у місці, передбаченому пунктом 8.10 ПДР, не вдаючись до екстреного гальмування та не створюючи перешкод для інших учасників руху, у зв`язку з чим його дїї, враховуючи положення п.8.11 ПДР, не можливо розцінювати як порушення вимог п.8.7.3 ПДР.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач не створив своїми діями перешкод у русі іншим учасникам дорожнього руху, тобто можливо стверджувати про те, що з урахуванням дорожньої ситуації позивач забезпечив безпеку дорожнього руху, що є однією із умов продовження руху в разі ввімкнення жовтого сигналу, яка визначена п.8.11 ПДР.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 183/2042/17 (провадження № К/9901/17314/18), від 31 липня 2018 року № 552/5623/16-а (провадження № К/9901/2929/18), яка, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, враховується при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Посилання суду першої інстанції на те , що позивач, керуючи транспортним засобом, знаходився на значній відстані від перехрестя, коли сигнал світлофора був вже заборонений "червоний", проїхавши наявний знак 5.62 «місце зупинки», дорожню розмітку 1.12 «стоп-лінія», здійснив виїзд на перехрестя, на заборонений "червоний" сигнал світлофору є необгрунтованим , оскільки з дослідженого відео не вбачається наявність чи відсутність стоп лінії біля світлофора на дорозі по якій рухався позивач , наявність знаку 5.62 «місце зупинки» .

Колегія суддів звертає увагу на те , що співробітники поліції мали можливість навіть при відмові позивача, встановити, яким чином фактично працював світлофор, самостійно здійснити зйомку роботи світлофора, наявність чи відсутність стоп лінії та знаку 5.62 «місце зупинки», що могло б слугувати підтвердженням наявності вини позивача чи спростовувати це.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що циклограма роботи світлофорного об`єкта, яка додана відповідачем до оскаржуваної постанови та надана до суду , є неналежним та недопустимим доказом, оскільки у вказаній циклограмі не зазначено станом на яку дату дана інформація була актуальна і чи не вносились зміни в роботу світлофора, вказана циклограма (ас. 30) затверджена станом на 18.12.2012р.,тому суд першої інстанції безпідставно прийняв таку циклограму як доказ вчиненого позивачем правопорушення.

Тобто, матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята не в спосіб, який передбачений нормами КУпАП, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, що є підставою для її скасування.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки надані відповідачем докази не свідчать про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена вказаною нормою права, тому постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 776512 від 15.04.2019 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. підлягає скасуванню .

Наведене не враховано судом першої інстанції при вирішенні справи, що призвело до невірного вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення нею правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а лише тільки вказує на нього. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довів.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 293 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ст. 286 КАС України регулює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності та вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Статтею 271 КАС України встановлено особливості проголошення та вручення судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ, у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 289 цього Кодексу суд проголошує повне судове рішення.

Так, в судовому засіданні 14.05.2019 року Ковпаківським районним судом м. Суми проголошено вступну і резолютивну частини рішення, а його повний текст складено 20.05.2018 року.

Тобто, судом першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 271 та 286 КАС України не проголошено повне судове рішення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п.п.1,2 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставами для скасування оскарженого судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.05.2019 року по справі № 592/6589/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задоволнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 776512 від 15.04.2019 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. , а провадження по справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров