Справа № 1340/4484/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5317/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Запотічного І.І., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року (суддя першої інстанції Гулик А.Г., м. Львів, повний текст складено 11.04.2019),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУПФУ у Львівській області) (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 22.02.2019 та 01.03.2019) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 11.09.2018 № 374/1 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , зобов`язання призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з наступного дня після звільнення його зі служби, а саме з 21.02.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 11.09.2018 № 374/1 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з дати направлення документів Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з 21.02.2018. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1473,20 грн.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове - про відмову у задоволенні позову. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зауважив, що в позивача були відсутні підстави для призначення пенсії за вислугою років, тому управління правомірно відмовило йому у призначенні такої.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не було подано.

Представник апелянта Колесник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її з підстав, що у ній наведені.

У судовому засіданні позивач заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що згідно з витягом з наказу державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» від 20.02.2018 № 14/ОС/ВП-18 майора внутрішньої служби Панчишина В.М., чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» з 20.02.2018 звільнено у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік). Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 21 рік 01 місяць 18 днів, у пільговому обчисленні 27 років 07 місяців 20 днів (а.с. 15).

Відповідно до подання про призначення пенсії та розрахунку вислуги років на пенсію, вислуга років позивача для призначення пенсії становить у календарному обчисленні 21 рік 01 місяць 18 днів, у пільговому обчисленні 27 років 07 місяців 20 днів (а.с. 11-12).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 у справі №813/1264/18 позов ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання до вчинення дій задоволено частково, зобов`язано Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції підготувати необхідні документи та направити їх у порядку, встановленому законодавством України до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з дати його звернення, тобто з 06.03.2018 відмовлено.

Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 у справі № 813/1264/18 листом від 04.07.2018 №4/373 скеровано на адресу ГУ ПФ України у Львівській області матеріали для призначення пенсії звільненому працівнику Державної кримінально-виконавчої служби України Панчишину В.М.

Відділом з питань призначення та перерахунків пенсії військовослужбовців та деяких інших категорій громадян розглянуто пакет документів від 09.07.2018 та заяву ОСОБА_1 від 28.02.2018 щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та прийнято рішення від 11.09.2018 № 374/1 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначені пенсії за вислугу років, позивач звернувся до суду з відповідним позовом

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність відмови та підставність вимог ОСОБА_1 з таких мотивів.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09 квітня 1992 року (далі Закон № 2262-XII) пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Стаття 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає вичерпний перелік видів служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначенні пенсії.

Згідно з частиною другої статті 17 Закону № 2262-XII до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Виходячи з наведеного, в Законі № 2262-XII не встановлено, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності 23 календарних роки та 6 місяців вислуги, обчисленої на пільгових умовах. Вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 23 календарних роки та 6 місяців і більше, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

При цьому, зазначеною нормою чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається за наявності календарної, а не загальної чи пільгової вислуги.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17, від 22 січня 2019 року у справі № 295/10742/16-а, від 25 липня 2019 року у справі № 806/1402/16.

Вимогами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду в обов`язковому порядку повинні враховуватись судами нижчих інстанцій.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, враховуючи, що на момент звільнення позивача зі служби його календарна вислуга склала 21 рік 01 місяць 18 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-XII календарної вислуги років.

Відтак, підстави для визнання протиправним рішення відповідача та задоволення позовних вимог відсутні.

Враховуючи наведене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, його необхідно скасувати та прийняти нове - про відмову у позові.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 1340/4484/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді І. І. Запотічний
І. М. Обрізко
Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.