Справа № 640/4563/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2019 року 11:12 № 640/4563/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., за участю секретаря судових засідань Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача - Свириденко І.А.,

від відповідача - Даценко Т.Ю., Корнейчук О.Л.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05 грудня 2018 року №, №, №, №.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що авансові платежі за зовнішньоекономічними контрактами, які зазначені в акті від 15 листопада 2018 року №3484/28-10-14-02/24584661 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за контрактами (договорами) №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року, №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року, №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року, а також дотримання умов індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України №120 від 31 серпня 2016 року та №76 від 19 липня 2017 року за період діяльності з 25 грудня 2015 року по 19 жовтня 2018 року" були проведені Європейським банком реконструкції та розвитку на рахунки нерезидентів - контрагентів позивача, отже такі платежі не відносяться до платежів, за якими здійснюється контроль. Додатково позивач вказує, що Європейський банк реконструкції та розвитку не здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України. З огляду на викладене позивач вважає висновок відповідача про порушення статті 2 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" , а саме порушення строку поставки товарів, необґрунтованим.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позову у відзиві на позов представник відповідача зазначив, що перевіркою встановлено порушення строку поставки товарів за зовнішньоекономічними контрактами на суму 676022,50 євро, кількість днів прострочення - 17 днів, що є порушенням статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР. При цьому представник відповідача вказує, що норми Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР носять імперативний характер і визначена ним відповідальність настає незалежно від причин, з яких сталося порушення.

Також представник відповідача вказує, що відповідно до частини 2 статті 250 Господарського кодексу України дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення, яких визначені Податковим кодексом України, та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

Одночасно підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Зазначене на думку представника відповідача вказує на безпідставність доводів позивача про порушення строку накладення штрафних санкцій, визначеного статтею 250 Господарського кодексу України.

Крім того, перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» та Постанови Правління Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49 «Про затвердження Положення про валютний контроль».

Вказане слугувало підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

У відповіді на пояснення відповідача позивач зазначив, що частина 2 статті 250 Господарського кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ані Постанова Правління Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49 «Про затвердження Положення про валютний контроль», ані Постанова Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичним та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» не мають силу законів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 30 липня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 27 серпня 2019 року представник позивача наполягав на задоволення позовних вимог, представники відповідача заперечували проти задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на підставі наказу від 18 жовтня 2018 року №1923 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" з питань дотримання вимог валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій за контрактами (договорами) №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року, №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року, №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року, а також дотримання умов індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України №120 від 31 серпня 2016 року та №76 від 19 липня 2017 року за період діяльності з 25 грудня 2015 року по 19 жовтня 2018 року, результати якої оформлено актом від 15 листопада 2018 року №3484/28-10-14-02/24584661 (далі - акт перевірки).

Так, перевіркою встановлено наступні порушення:

-статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР - несвоєчасна поставка імпортного товару: Контракт №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія): порушено строк поставки товару на суму 1 710 596,33 євро на 6 днів; порушено строк поставки товару на суму 1 421 968,29 євро на 105 днів; порушено строк поставки товару на суму 1 145 391,86 євро на 27 днів; порушено строк поставки товару на суму 407 222,25 євро на 9 днів; Контракт №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія) порушено строк поставки товару на суму 1 195 240,97 євро на 77 днів; Контракт №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина) порушено строк поставки товару на суму 676 022,50 євро на 17 днів;

-пункту 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України», а саме несвоєчасне подання на паперових носіях розшифровки за всіма проведеними операціями та копії банківських виписок до Департаменту фінансового моніторингу за грудень 2017 року, по операціям, що здійснювались згідно Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 19 липня 2017 року №76;

- підпункту «д» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку, а саме перевищення ліміту залишку коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), що не передбачено умовами Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 серпня 2016 року №120.

- пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

На підставі акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення від 05 грудня 2018 року:

-№, яким до позивача застосовано штрафні санкції у вигляді пені за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в сумі 25691837,13 грн;

-№, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення валютного законодавства в сумі 1020,00 грн;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства України в сумі 282 99,01 грн.;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 17000,00 грн.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 15 лютого 2019 року №758616/99-99-11-04-02-25 скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 05 грудня 2018 року №, №, №, № без змін.

Незгода з вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями зумовила звернення до суду з даним позовом.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 05 грудня 2018 року № суд зазначає наступне.

В рамках гарантійної угоди, підписаної між Україною та Європейським банком реконструкції та розвитку 25 березня 2013 року та ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Гарантійної угоди (Україна: Комплексна (Зведена) програма підвищення рівня безпеки енергоблоків атомних електростанцій) між Україною та Європейським банком реконструкції та розвитку» позивачу відкрито кредитну лінію на суму 300 млн євро для фінансування заходів у рамках КзПП.

В рамках виконання КзПП позивачем укладено наступні зовнішньоекономічні контракти: №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія), №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія), №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина).

З акту перевірки вбачається та позивачем не заперечується, що по контракту №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року порушено строк поставки товару: на суму 1710596,33 євро на 6 днів, на суму 1421968,29 євро на 105 днів, на суму 1145391,86 євро на 27 днів, на суму 407222,25 євро на 9 днів; по контракту №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року порушено строк поставки товару на суму 1195240,97 євро на 77 днів; по контракту №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року порушено строк поставки товару на суму 676022,50 євро на 17 днів.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР (чинного станом на час виникнення спірних правовідносин) імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвилку.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною 1 цієї статті.

Відповідно до пункту 1 Постанови Правління Національного Банку України №342 від 07 червня 2016 року розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 120 календарних днів.

Аналогічні строки щодо термінів розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарами були встановлені постановами Правління Національного банку України №140 від 21 грудня 2017 року та №386 від 14 вересня 2016 року.

Статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР передбачено, що порушення резидентами строків повернення валютної виручки або строюй, поставки товару, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості.

У разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

У разі прийняття судом рішення про відмову в позові повністю або частково або припинення (закриття) провадження у справі чи залишення позову без розгляду строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону, поновлюються і пеня за їх порушення сплачується за кожний день прострочення, включаючи період, на який ці строки було зупинено.

У разі прийняття судом рішення про задоволення позову пеня за порушення строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закочу, не сплачується з дати прийняття позову до розгляду судом.

Отже, пеня стягується залежно від суми неодержаної виручки або вартості недопоставленого товару за кожен день прострочення; при цьому граничний строк зарахування виручки резидентів в іноземній валюті пов`язаний з фактом виписки вивізної вантажної митної декларації продукції або моментом підписання акта чи іншого документа, що засвідчує виконання робіт.

При цьому, моментом здійснення імпортної операції, зокрема моментом поставки товару за такою операцією, для застосування статей 2, 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР є момент фактичного перетину імпортованим товаром митного кордону України.

Оскільки факт порушення строків поставки товарів за контрактами №15202-118-GOODS-1 від 25 грудня 2015 року, №33201-106- GOODS-1 від 16 січня 2016 року, №16203-110- GOODS-1 від 27 січня 2016 року не заперечується позивачем, отже суд вважає обґрунтованим застосування відповідачем пені на підставі статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР.

Одночасно суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що авансові платежі здійснені Європейським банком реконструкції та розвитку, а не позивачем, оскільки особами, які можуть бути суб`єктом визначеного статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» правопорушення, є резиденти (крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення), а не їх контрагенти або банк який провів оплату товару.

При цьому суд зауважує, що дані щодо проведених оплат за вказаними вище контрактами отримані повідомленнями про використання кредиту Європейського банку реконструкції та розвитку, отже посилання позивача, що Публічне акціонерне товариство «Укрексімбанк» не є уповноваженим банком в даному випадку є необґрунтованим.

Крім того, в ході проведення перевірки було встановлено, що станом на 01 жовтня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 квітня 2017 року позивач не відобразив протерміновану дебіторську заборгованість у Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов`язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Згідно з пунктом 2 статті 16 вказаного Декрету за несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції та за невиконання резидентом вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету накладаються штрафи у сумах, що встановлюються Національним банком України.

В свою чергу, у пункту 2.7 статті 2 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49, визначено, що невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність: порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період; порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України,

Неподання або несвоєчасне подання резидентами України декларації (за відсутності валютних цінностей та майна за межами України) не тягне за собою застосування фінансових санкцій.

З акту перевірки вбачається, що сума сплачена позивачем за зовнішньоекономічними контрактами №15202-118-00008-1 від 25 грудня 2015 року із нерезидентом «ОТ Еnегgу Services a.s.» (Чехія), №33201-106-00008-1 від 16 січня 2016 року із нерезидентом INETEC - Institut za nuklearnu tehnologiju d.o.o. (Хорватія), №16203-110-00008-1 від 27 січня 2016 року із нерезидентом РРА Тгасіе, spol. S.r.o. (Словаччина) у деклараціях про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України та знаходяться за її межами не зазначена, тобто, на думку суду, має місце подання недостовірних даних, що є підставою для застосування штрафу.

Також, з акту перевірки вбачається, що позивачем на підставі підпункту «д» пункту 4 та пункту 6 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» отримана Індивідуальна ліцензія на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 19 липня 2017 року №76.

Згідно пунктом 6.1. глави 6 Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» (далі - Положення), власник ліцензії (юридична особа/фізична особа - підприємець) зобов`язаний надсилати інформацію про операції за рахунком (першим звітним місяцем є календарний місяць, протягом якого була видана ліцензія) відповідно до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 01 березня 2016 року №129 (звіт за формою №2-ПБ та інші документи, визначені цією формою).

Згідно Постанови Національного банку України від 01 березня 2016 року №129, форма №2-ПБ надсилається підприємствами (організаціями), небанківськими фінансовими установами, банками та фізичними особами - підприємцями, власниками індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України, не пізніше 11 робочого дня місяця, наступного за звітним: звіт у форматі ХМБ - через веб-портал Національного банку України; на паперових носіях - розшифровка за всіма проведеними операціями та копії банківських виписок - Департаменту фінансового моніторингу.

Отже, розшифровку за всіма проведеними операціями та копію банківської виписки за поточним рахунком №ВЕ85 7360 0891 8206 в євро, відкритим в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), за грудень 2017 року до Департаменту фінансового моніторингу Національного банку України позивач мав подати до 17 січня 2018 року включно, а фактично розшифровка за всіма проведеними операціями та копію банківської виписки за поточним рахунком №ВЕ85 7360 0891 8206 в євро, відкритим в «КВС Ваnк Теrvuren», подана - 18 січня 2018 року.

Згідно абзацу першого пункту 2.8 Постанови Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року №49 «Про затвердження Положенням про валютний контроль» (у редакції постанови чинної на момент вчинення здійснення порушення), несвоєчасне подання, приховування або перекручення встановленої Національним банком звітності про валютні операції (далі - порушення вимог щодо статистичної звітності) тягне за собою накладення штрафу в розмірі до 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за всі виявлені факти порушень вимог щодо статистичної звітності протягом періоду, що підлягав перевірці.

Згідно пункту 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

Згідно абзацу 1 пункту 3.1. Постанови Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49, санкції, передбачені статтею 2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», пунктом 2 статті 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв`язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Також з акту перевірки вбачається, що Національним банком України видано позивачу індивідуальну ліцензію від 31 серпня 2016 року №120 (далі - ліцензія) на розміщення валютних цінностей за межами України, згідно умов якої передбачено, що протягом строку дії ліцензії залишок валютних цінностей на рахунку на 1 число кожного місяця не може перевищувати 15 030 євро. Валютні цінності, що перевищують цей залишок, не пізніше 3 числа цього місяця підлягають перерахуванню на рахунок в уповноваженому банку (пункт 6 зазначеної ліцензії). Строк дії ліцензії з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року.

Перевіркою встановлено, згідно виписки банку станом на 23 годину 59 хвилин 31 серпня 2016 року на поточному рахунку № НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), та звіту за серпень 2016 року «про рух валютних цінностей за рахунком» залишок коштів складав 15 723,37 євро. При цьому дія Індивідуальної ліцензії на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України від 31 липня 2015 року №88 завершилась 31 серпня 2016 року, ліміт залишку на рахунку встановлений цією попередньою ліцензією станом на 01 вересня 2016 року вже не діяв.

Згідно пунктом 1.12. Постанови Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №485 «Про затвердження Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на розміщення резидентами (юридичними та фізичними особами) валютних цінностей на рахунках за межами України» (далі - Положення), власник ліцензії зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня після дня закінчення строку дії ліцензії перерахувати залишок валютних цінностей з рахунку на власний рахунок, відкритий в уповноваженому банку, який зазначений у ліцензії, та/або зняти валютні цінності з рахунку і ввезти їх в Україну (за винятком тих випадків, за яких порядок використання рахунку, установлений законодавством країни, у якій цей рахунок відкрито, не дає змоги виконати цю вимогу або власник ліцензії отримав нову ліцензію).

Таким чином, сума коштів, на яку станом на 01 вересня 2016 року було перевищено ліміт залишку коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 в євро, позивач повинен був перерахувати на рахунок в уповноважений банк Публічного акціонерного товариства «Альфа- банк» до 03 вересня 2016 року.

Сума перевищення залишку коштів станом на 01 вересня 2016 складала 693,37 євро.

Станом на 01 жовтня 2016 року встановлено, згідно виписки банку станом на 23 годину 59 хвилин 30 вересня 2016 на поточному рахунку № НОМЕР_1 в євро, відкритого в «КВС Ваnк Теrvuren» (Королівство Бельгія), та звіту за вересень 2016 року «про рух валютних цінностей за рахунком» залишок коштів складав 15 310,92 євро.

Таким чином, сума коштів, на яку станом на 01 жовтня 2016 року було перевищено ліміт залишку коштів на поточному рахунку № НОМЕР_1 в євро, позивач мав перерахувати на рахунок в уповноважений банк Публічний акціонерний банк «Альфа- банк» до 03 жовтня 2016 року.

Сума перевищення залишку коштів станом на 01 жовтня 2016 року складала 280,92 євро.

Згідно абзацу 1 пункту 2.2. Постанови Правління Національного банку України від 8 лютого 2000 року №49 «Про затвердження Положенням про валютний контроль» (у редакції постанови чинної на момент вчинення здійснення порушення), здійснення резидентами і нерезидентами операцій з валютними цінностями, що потребують одержання ліцензії Національного банку згідно з пунктом 4 статті 5 Декрету, без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку тягне за собою накладення штрафу в сумі, еквівалентній сумі зазначених валютних цінностей, перерахованій у валюту України за офіційним курсом гривні до іноземних валют та банківських металів, установлений Національним банком, що діє на 0 годин дня здійснення таких операцій.

Згідно пункту 3 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», санкції, передбачені статтею 2 цього Указу та пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», застосовуються Національним банком України до банків та інших фінансово-кредитних установ, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України. Оскарження рішень про застосування фінансових санкцій здійснюється в судовому порядку.

Згідно абзацу 1 пункту 3.1. Постанови Національного банку України від 08 лютого 2000 року №49, санкції, передбачені статтею 2 Указу Президента України від 27 червня 1999 року №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», пунктом 2 статті 16 Декрету, застосовуються Національним банком до банків, інших фінансових установ та національного оператора поштового зв`язку, органами державної податкової служби - до інших резидентів і нерезидентів України.

Щодо доводів позивача про порушення відповідачем термінів застосування санкцій, визначених статтею 250 Господарського кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення, яких визначені Податковим кодексом України, та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

У межах спірних правовідносин за своєю суттю має місце порушення позивачем вимог валютного законодавства. Застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності здійснює цей орган відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України.

Відповідно до статті 4 Господарського кодексу України не є предметом його правового регулювання адміністративні та інші відносини управління за участі суб`єктів господарювання, в яких орган державної влади або місцевого самоврядування не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, і безпосередньо не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо суб`єкта господарювання.

Порушення валютного законодавства не є порушенням господарської діяльності, внаслідок чого штрафні санкції застосовані відповідачем спірними податковими повідомленнями-рішеннями не є адміністративно-господарськими санкціями в розумінні статті 238 Господарського кодексу України, і як наслідок цього, до спірних правовідносин не можуть застосовуватись строки застосування цих санкцій, встановлені статтею 250 Господарського кодексу України.

Згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 02 вересня 2019 року.