Справа № 804/16289/15
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В, розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідача-3 Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про поновлення на службі, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до відповідача-1 Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідача-3 Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить, з урахуванням уточнених позовних вимог від 11.01.2016 року (том 1 , а.с. 22-24):
- перевірити законність наказу про звільнення №485 о/с від 06.11.2015 року ГУ МВС України в Дніпропетровській області;
- ухвалити законне рішення, яким поновити ОСОБА_1 на службі в органах поліції Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській області, згідно до наказу №62 о/с від 05.08.2014 року в якому вказано тривалість декретної відпустки.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає:
- з 20.01.2011 року ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ України;
- наказом №63 від 20.05.2011 року прийнятий на службу в ОВС Криворізького МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області;
- на підставі рапорту ОСОБА_1 та наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області №62 о/с від 05.08.2014 року позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, відповідно до ст. 18 Закону України «Про відпустки»;
- на підставі наказу начальника ГУ МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року позивач був звільнений у запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за п. 63 «з» Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (через скорочення штатів), та відповідно до п.п.10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію»;
- зі своїм звільненням не погоджується, вважає його таким, що суперечить нормам чинного законодавства, так як норми Закону України «Про Національну поліцію» вступили в дію 07.11.2015 року, тобто, в момент, коли ОСОБА_1 знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку і тому не можуть бути застосовані до останнього.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача-1 Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідача-3 Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про поновлення на службі відмовлено повністю.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її в апеляційному порядку.
Не погодившись з винесеною ухвалою апеляційного суду позивач оскаржив її в касаційному порядку.
19 жовтня 2016 року Вищим адміністративним судом України винесено ухвалу, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2016 року - залишено без змін.
У січні 2017 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з заявою про перегляд вищезазначеного судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення із заявою; далі - КАС України), тобто, з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України); встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом (п. 3 ч. 1 ст. 237 КАС України); невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права (п. 5 ч. 1 ст. 237 КАС України).
На підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII), за розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 12 січня 2018 року №20/0/19-18 «Щодо передачі заяв про перегляд судових рішень до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду» заяву ОСОБА_1 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016 року з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 237 КАС України, а саме: встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02.04.2018 року провадження за виключними обставинами за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016 року з підстави, визначеної п. 3 ч. 5 ст. 361 КАС України в редакції Закону №2147-VIII, у цій справі закрито.
Заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016 року з підстав, передбачених п.п.1 і 5 ч. 1 ст. 237 КАС України, повернуто до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду у відповідній колегії.
- постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.02.2015 року, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19.10.2016 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 року справу розподілено судді Юхно І.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року дану адміністративну справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог ч. 5 ст. 262 КАС України.
В обгунтування своєї позиції відповідач-2 зазначає, що:
- з урахуванням того, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: станом на 06.11.2015 року, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області не було утворене як юридична особа, а також те, що ОСОБА_1 звільнений наказом саме Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485 о/с, то Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області не є належним відповідачем по даній справі;
- Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області створено на підставі Закону України «Про Національну поліцію», яке в своє чергу не є праванаступником Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, яке перебуває в процесі ліквідації. Враховуючи зазначене, належним відповідачем по даній справі відповідач-2 вважає - Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області;
- позивач був належним чином повідомлений про звільнення через скорочення штатів в силу того, що Закон України «Про Національну поліцію» було опубліковано за 3 місяці до дня вивільнення працівників, що відповідає вимогам ст.49-2 Кодексу законів про працю України, а саме: 06.08.2015 року в газеті «Голос України» (випуск № 141-142);
- до ГУ МВС рапорти Гукова В.О. щодо виходу з відпустки по догляду за дитиною та/або переходу на службу до Національної поліції не надходили;
- позивачем жодним чином не повідомлялось ГУПН про своє бажання проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію», а тому ГУНП було позбавлено можливості вживати заходів щодо запропонуваня ОСОБА_1 відповідних посад;
- відповідно до приписів Закону України «Про Національну поліцію», до обов`язків Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не входять заходи щодо працевлаштування працівників міліції в новоутвореній установі МВС або ГУНП. На час звільнення позивача у запас Збройних сил, відповідно до п.63 «з» Положення (через скорочення штатів), останній був працівником міліції, тому, враховуючи те, що вимоги Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» не містять обов`язку про автоматичне переведення працівників на службу до органів і підрозділів Національної поліції України, в тому числі вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда, то відповідач-2 діяв на підставі норм чинного законодавства;
- у зв`язку із тим, що наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 року № 1388 скорочені всі штати ГУМВС, відповідач-2 вважає, що оскільки посада, з якої було звільнено позивача скорочена, орган, з якого було звільнено позивача - ліквідовано, то у суду є підстави для відмови у задоволені позовних вимог в цій частині;
- враховуючи, що у діях ГУМВС не має порушень чинного законодавства, вважає вимоги ОСОБА_1 щодо поновлення на службі в органах поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач службу в поліції не проходив, з жодними заявами щодо прийому на службу до Національної поліції не звертався.
В зазначеному відзиві відповідач-3 висловлює позицію аналогічну, наведеній відповідачем-2 у своєму відзиві на позовну заяву та зазачає, що позивач був належним чином повідомлений про ліквідацію Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та його структурного підрозділу Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області та вивільнення працівників з даних підрозділів, тому останній мав змогу звернутись до новоутвореного органу державної виконавчої влади з відповідною заявою про проходження конкурсу для подальшого працевлаштування. При цьому, зазначені органи припиняються шляхом повної ліквідації без переходу прав та обов`язків іншими юридичним особам, у зв`язку із чим ліквідується також посада, яку обіймав позивач до виходу у відпустку по догляду за дитиною, таким чином, відповідач-3 вважає, що під час звільнення ОСОБА_1 ГУМВС діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.
- передумовою для видання наказу про звільнення ОСОБА_2 стало опублікування Закону України «Про Національну поліцію» - 06.08.2015 року в газеті «Голос України» (випуск № 141-142). Пунктом 1 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, пунктом 5 цього розділу передбачено, Закон України «Про міліцію» втрачає чинність, таким чином з 07.11.2015 року міліція в Україні, як державний орган виконавчої влади припинила своє існування;
- постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» визначено порядок ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області та не визначено правонаступників, таким чином ліквідується і посада на якій перебував позивач до виходу у відпустку по догляду за дитиною;
- в силу приписів ст. 49-2 Кодексу законів про працю України Закон України «Про Національну поліцію» було опубліковано за 3 місяці до дня вивільнення працівників, враховуючи зазначене, позивач був належним чином попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу цього Закону, що носить загальнодоступний характер з дотримання вимог щодо мінімальних термінів такого попередження;
- відповідно до вимог п. 24 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді, проте для поновлення позивача на попередній посаді не має законних підстав, так як разом з ліквідацією органів Міністерства внутрішніх справ України ліквідовано й посаду останнього;
- позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо прийняття його на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за його згодою чи проходження останнім конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, як це визначено вимогами п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», отже, у ГУМВС станом на 06.11.2015 року були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 за п. 63 «к» Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації);
- при цьому, відповідно до п. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону;
- враховуючи викладене, відповідач-1 вважає, що рішення про звільнення позивача, яке прийнято ГУМВС, винесене у межах компетенції ГУМВС з урахуванням норм, які регулюють пороходження служби в органах внутрішніх справ.
При цьому, суд звертає увагу на те, що на виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року, якою витребовувались відповідні докази у відповідачів 1, 2, 3, останніми зазначені документи до суду надані не в повному обсязі, таким чином суд розглядає дану справу по суті за наявними доказами, які містяться в матеріалах справи, відповідно до ч.9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 з 20.01.2011 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та обіймав посаду інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління.
Наказом Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області №62 о/с від 05.08.2014 року «По особовому складу» сержанту міліції ОСОБА_1 , інспектору патрульної служби батальйону патрульної служби Криворізького міського управління, з 11.07.2014 року по 10.01.2017 року, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років, (том 1 а.с. 6).
Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.
Відповідно до наказу МВС України №1388 від 06.11.2015р. «Про організаційно-штатні питання», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та постанов КМ України від 16.09.2015р. №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», від 23.09.2015р. №751 «Про ліквідацію територіального органу Міністерства внутрішніх справ» та від 13.10.2015р. №834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» визнано вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з Переліком змін у штатах МВС, зокрема у ГУ МВС України в Дніпропетровській області скасовуються всі штати та скорочуються всі посади.
Наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.11.2015р. №485 о/с «По особовому складу» старшого сержанта міліції Гукова В.О., інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління, звільнено у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за п.63 «з» (через скорочення штатів) з 06.11.2015р. (том 1 а.с. 106).
Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі Закон № 580-VIII в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Відповідно до п.1 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:
1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;
2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 01.01.2017 року.
Оскільки перше офіційне опублікування відбулося в газеті «Голос України» - 06.08.2015 року (випуск № 141-142), Закон набрав чинності з 07.11.2015 року, окрім вищевказаних норм.
Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.
Враховуючи зазначені вище норми, суд зазначає, що Законом №580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посаду, що заміщується поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIII передбачали вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року включно. Вказані норми є імперативними, тобто, неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Проте, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №580-VIII не врегульовано порядку звільнення у зв`язку зі скороченням штатів осіб, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Будь-якого іншого спеціального закону, який регулює дане питання прийнято не було, тому згідно зі ст. 9 КАС України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ч. 6 ст. 7 КАС України (в редакції, чинній на момент вирішення спору) у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Враховуючи викладене вище, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 179 КЗпП України, за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.
Зазначена норма кореспондується також ст. 18 Закону України «Про відпустки», від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), якою встановлено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.
Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у ч. 3 ст.18 Закону №504/96-ВР, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.
Відповідно до ч. 4 ст.20 Закону №504/96-ВР, особам, зазначеним у ч. 3 ст. 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).
При цьому, ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.
Вказана норма Конституції України знайшла своє відображення у ст. 22 КЗпП України, яка закріплює неприпустимість будь-якого прямого або непрямого обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Отже, аналізуючи наведені вище норми законодавства суд приходить до висновку, що право на відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку батька дитини, баби, діда чи інших родичів, які фактично доглядають за дитиною, є похідними від права матері на таку відпустку.
Таким чином, право на відпустку по догляду за дитиною має універсальний характер і може виникати не лише у жінки, але й осіб, які є прямими родичами дитини (батько дитини, баба, дід чи інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, один із прийомних батьків чи батьків-вихователів). Зважаючи на це, принцип рівності надає рівні права та можливості жінок і чоловіків у використання відпустки по догляду за дитиною.
Отже, викладене вище створює правові підстави для застосування положень ч. 7 ст. 179 Кодексу законів по працю України у рівній мірі як для жінок, так і для чоловіків.
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Зазначена норма статті, враховуючи принцип рівності, також передбачена для застосування і для чоловіків (батьків дитини), які перебувають у відпустці для догляду за дитиною.
Таким чином, під час перебування особи, визначеної законодавством у відпусті для догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, остання не може бути кандидатом на звільнення, крім випадків повної ліквідації підприємства. Проте, якщо підприємство ліквідується звільнення таких працівників допускається з обов`язковим працевлаштуванням.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ч. 2 ст. 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частинами 1 та 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 на момент звільнення обіймав посаду інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління та відповідно до наказу Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області №62 о/с від 05.08.2014 року «По особовому складу» перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років з 11.07.2014 року до 10.01.2017 року.
При цьому, в матеріалах справи містяться довідки: від 25.02.2016 року №8/19-384, яка видана начальником відділу УКЗ ГУНП в Дніпропетровській області, від 25.02.2016 року №8/19-385 та від 06.06.2019 року №18/9-5871/Лк, які видані членом ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області, в тексті яких зазначено, що:
- ОСОБА_1 , колишній інспектор патрульної служби батальйону патрульної служби Криворізького міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, з заявою щодо прийому останнього на службу в ГУНП в Дніпропетровській області не звертався;
- відомостей щодо звільнення позивача з органів внутрішніх справи у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) або з інших підстав до ГУМВС не надходило;
- з рапортом про приступлення позивачем до службових обов`язків після перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку не звертався до ГУМВС, у зв`язку з чим відповідний наказ не видавався.
Проте, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про надання ОСОБА_1 пропозиції щодо працевлаштування на іншій роботі (посаді) та відмови позивача від запропонованої рівнозначної посади.
Таким чином, при винесенні оскаржуваного наказу про звільнення у зв`язку із ліквідацією органів ГУМВС, Головним управлінням МВС у Дніпропетровській області позивачу не було запропоновано працевлаштування, як того вимагають приписи ч. 3 ст. 49-2 та ч. 3 ст. 184 КЗпП України, що свідчить про порушення останнім процедури звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.
З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що наказ Головного управління МВС у Дніпропетровській області від 06.11.2015 року №485 о/с про звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України на підставі п. 63 «з» (через скорочення штатів) є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому, як вбачається зі змісту уточнених позовних вимог від 11.01.2016 року (том 1, а.с. 22-24), позивач в даному позові просить перевірити законність наказу про звільнення №485 о/с від 06.11.2015 року ГУ МВС України в Дніпропетровській області, з огляду на зміст даної позовної вимоги, суд зазначає наступне.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно з п.2 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Враховуючи наведені вище процесуальні норми, з метою прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за необхідне скоригувати та викласти зазначену вище позовну вимогу в наступній редакції:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року, яким було звільнено старшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління на підставі п.63 «з» Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (через скорочення штатів).
З огляду на викладене вище, зазначена вимога підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про ухвалення законного рішення, яким поновити ОСОБА_1 на службі в органах поліції Криворізького ВП ГУНП у Дніпропетровській області, згідно до наказу №62 о/с від 05.08.2014 року в якому вказано тривалість декретної відпустки, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Позивач проходив службу саме в органах внутрішніх справ (міліції).
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Приписами ст.240-1 КЗпП України передбачено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».
Аналогічні приписи кореспондуються з нормами, що містяться в Положенні про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі Положення, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. №114.
Згідно з п. 1 розділу І Положення, це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Пунктом 24 розділу ІІ Положення встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст.240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі виплативши при цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Одночасно із цим слід зазначити, що порядок призначення на посади поліцейських визначений у ст. 48 Закону № 580-VІІІ.
За змістом ст. 52 указаного Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов`язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади.
Конкурс проводиться відповідною поліцейською комісією.
В силу ч. 1 ст. 51 Закону № 580-VІІІ для забезпечення прозорого добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських на підставі об`єктивного оцінювання професійного рівня та особистих якостей кожного поліцейського, відповідності їх посаді, визначення перспективи службового використання в органах поліції утворюються постійні поліцейські комісії.
Отже, Законом № 580-VІІІ передбачено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, що вимагає вчинення певних дій як осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також посадових осіб органів (закладів, установ) поліції.
Разом з тим, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на такі законодавчі приписи, адміністративний суд позбавлений можливості зобов`язати орган державної влади прийняти позивача на роботу, оскільки прийняттю на службу до Національної поліції передує встановлена законодавством процедура конкурсу та перевірки, яка може бути проведена лише вищезазначеним органом державної влади.
При цьому, у вищезазначених нормах встановлено обов`язок органу, який розглядає трудовий спір прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу особі, яку було звільнено з порушенням норм чинного законодавства.
Проте, позивачем вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявлялось.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи зазначене вище, з метою належного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, та вирішити питання про стягнення грошового забезпечення на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Крім цього, суд звертає увагу, що 20.05.2019 року, на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшло клопотання за вх. №3400-ел, в якому зазначено, що відправником є «Гуков ОСОБА_3 ».
Як вбачається з тексту поданого клопотання, то з останнього не можливо встановити ким саме його було подано, так як воно не містить прізвища, ім`яя, по батькові та підпису особи заявника, також відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування такої особи.
В прохальній частині зазначено: «при розгляді справи керуватись наведеним в тексті розрахунками та провести корегування середнього заробітку при збільшенні посадового окладу».
Відповідно до приписів п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 167 КАС України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.
Згідно з ч. 2 ст. 167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Враховуючи викладене, так як заявником порушені приписи п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 167 КАС України, то відповідно до ч. 2 ст. 167 КАС України дане клопотання підлягає поверненню останньому без розгляду. Проте, відсутність у суду можливості ідентифікувати особу, яка звернулась з наведеним клопотанням, унеможливлює його повернення на адресу заявника на підставі вищевказаних норм.
Вирішуючи питання, щодо стягнення на користь позивача грошового забезпечення, суд встановив, що даний трудовий спір розглядається більше одного року не з вини позивача.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ №499 від 31.12.2007, яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі Інструкція, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п.1.7 розділу І Інструкції, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Пунктом 1.8 розділу І Інструкції встановлено, що у разі виникнення в особи рядового чи начальницького складу права на отримання (зміну розмірів) якогось з видів грошового забезпечення зазначені виплати проводяться з урахуванням указаних з дня набуття особою такого права.
Згідно з п.п. 2.2.5 п.2.2 розділу ІІ Інструкції, у разі звільнення зі служби виплата посадового окладу за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем виключення особи рядового чи начальницького складу зі списків особового складу органу, підрозділу, закладу чи установи органів внутрішніх справ.
Відповідно до п.п.3.4.8. п.3.4 розділу ІІІ Інструкції, особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв`язку з скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).
Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом.
При визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до абзацу третього пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Абзацом першим пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наказу №485 о/с від 06.11.2015 року Головним управлінням МВС в Дніпропетровській області ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади 07.11.2015 року, тобто, 06.11.2015 року є останнім днем служби позивача, за який йому виплачене грошове забезпечення у зв`язку із чим розрахунок та виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу має здійснюватися з 07.11.2015 року по 19.07.2019 року (дата винесення судового рішення по цій справі).
Проте, відповідно до наказу №62 о/с від 05.08.2014 року ОСОБА_1 надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 11.07.2014 року до 10.01.2017 року, відповідно до положень ст.18 Закону України «Про відпустки» (жодних доказів, що вказують на те, що даний наказ втратив чинність або скасований до суду не надано).
З огляду на викладене, дата, з якої позивачу повинна здійснитись виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу 11.01.2017 року, так як 10.01.2017 року є останнім днем перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку.
Згідно з довідкою Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 12.06.2019 року №1291 л/к середньомісячне грошове забезпечення за травень-червень 2014 року позивача становить 2 246, 69 грн та складається з посадового окладу у розмірі 580, 00 грн, окладу за спеціальним званням 45, 00 грн, надбавки за вислугу років (10%) 62, 50 грн, надбавка за виконання особливо важких завдань під час проходження служби (50%) 343, 75 грн, премія за травень 2014 року 1 244,94 грн., премія за червень 2014 року 1 185, 94 грн, середньоденне грошове забезпечення за травень-червень 2014 року 73, 66 грн, без урахування утримання податків та обов`язкових платежів.
Отже, відповідачем надано довідку щодо середньоденного грошового забезпечення позивача за один календарний день (2 276,19 + 2 217, 19) / 61 календарний день = 73, 66 грн). Однак, за положеннями пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Період вимушеного прогулу позивача з 11.01.2017 року по 19 липня 2019 року складає 920 календарних днів.
Таким чином, грошове забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів складає: 920 календарних днів х 73, 66 грн = 67 767, 20 грн (шістдесят сім тисяч сімсот шістдесят сім гривень двадцять копійок) та підлягає стягненню з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області на його користь.
При цьому, суд зазначає, що на підставі пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення в частині: поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року та стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2 283, 46 грн (73, 66 грн х 31 календарний день) без урахування утримання податків та обов`язкових платежів.
У відповідності до ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 ст. 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З системного аналізу чинного законодавства України та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, відповідача-2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, відповідача-3 Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про поновлення на службі підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Згідно України «Про судовий збір» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) позивач звільнений від сплати судового збору.
Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, так як позивач звільнений від сплати судового збору, а матеріали справи не містять доказів понесення судових витрат відповідачами 1, 2, 3, то розподіл судових витрат у даній справі не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 73-77, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №485 о/с від 06.11.2015 року, яким було звільнено старшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління на підставі п.63 «з» Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (через скорочення штатів);
Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року.
Стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів у сумі 67 767, 20 грн (шістдесят сім тисяч сімсот шістдесят сім гривень двадцять копійок).
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора патрульної служби взводу №5 батальйону патрульної служби Криворізького міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області з 07.11.2015 року та стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС у Дніпропетровській грошове забезпечення в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2 283, 46 грн (дві тисячі двісті вісімдесят три гривні сорок шість копійки) без урахування утримання податків та обов`язкових платежів звернути до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На підставі положень статті 297 КАС України апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя І.В. Юхно