Справа № 520/4621/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 р. справа № 520/4621/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцева О.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження за процедурою письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 , у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) скасування рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019р. №172-19; 2) зобов`язання Державної міграційної служби України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки - ОСОБА_1 .

Підставами позову є доводи про те, що у країні походження іноземцю загрожує небезпека застосування насильства, оскільки в разі повернення на батьківщину він буде змушений служити у лавах збройних сил країни походження, де, на його думку, відсутня будь-яка повага до прав людини. Крім того, терористичні організації вбивають усіх, хто працює на офіційну владу. Вказав, що суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у тому, що він буде зазнавати переслідування в Алжирі від урядових військ та терористичних організацій через його небажання підтримувати їх та воювати на чиємусь боці.

Відповідач, Державна міграційна служба України, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що іноземець під час звернення до тероргану міграційної служби та у ході співбесіди не подав доказів і не навів доводів, котрі б засвідчували хоча б найменшу наявність підстав для визнання або біженцем, або особою, котра потребує додаткового захисту.

З огляду на приписи ч.9 ст.205 КАС України, враховуючи заяву позивача від 03.09.2019р., суд дійшов висновку, що справа має бути розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши приєднані до справи докази, суд установив такі обставини спору.

Заявник є громадянином Народно-Демократичної Республіки Алжир, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тагер, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 з перекладом (а.с.44-45) Постійно проживав разом з родичами у м.Джиджель.

Позивач прибув до України у серпні 2016 р. з метою навчання у вищому учбовому закладі за запрошенням Національного аерокосмічного університету імені М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут».

ОСОБА_1 звернувся 04.10.2018 року до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області з питання визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві ДМС України вказано, що за комп`ютерними обліками ГУ ДМС України в Харківській області значиться громадянин Алжиру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 01.09.2016 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 31.08.2017 за клопотанням НАУ «ХАІ». Був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Знятий з обліку у зв`язку з отриманням посвідки на тимчасове проживання в УДМС України в Житомирській області.

08.10.2018р. та 18.12.2018 року працівниками ГУ ДМС України в Харківській області з заявником були проведені співбесіди, результати яких оформлені протоколами.(а.с.48,87)

Під час співбесід, він зазначив, що приїхав в 2016 року за для отримання освіти, навчався в Харківському авіаційному інституті 2 місяці, а потім, у зв`язку із потребою у грошах, пішов працювати та більше до зазначеного учбового закладу не ходив.

Позивач вказав, що не він, ні його родичі не належать до політичних, релігіозних, та громадських організацій в країні постійного перебування. Брати позивача служать в Армії на контрактній основі. Також зазначив, що приїхав навчатись до України, у зв`язку з небажанням нести обов`язкову в Алжирі військову службу. Позивач мав намір легалізуватись шляхом укладання шлюбу з громадянкою України, однак йому не вдалося, оскільки дружина подала на розлучення.

У ДМСУ в Харківській області було складено Висновок у справі №2018КН0056 щодо відмови у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.59)

Даний Висновок ґрунтується, зокрема, на судженнях владного суб`єкта про 1) відсутність реальної загрози життю та здоров`ю заявника чи загрози будь-яких утисків заявника на Батьківщині, 2) невідповідність заявника критеріям біженця (особи, яка потребує додаткового захисту), 3) факт ухилення позивача від служби в армії є порушенням алжирського законодавства, заявником не доведено, що відмова від несення військової служби суперечить його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті.

23.04.2019 р. ДМС України було складено рішення №172-19 про відмову у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.74)

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

За визначеннями, наведеними у п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", законодавець розрізняє категорії осіб за критеріями: 1) для визнання громадянина біженцем, 2) для визнання громадянина особою, яка потребує додаткового захисту, 3) для визнання громадянина особою, яка потребує тимчасового захисту.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 цього закону під біженцем (далі за текстом - шукач притулку) слід розуміти особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців (шукачів притулку) можуть належати громадяни-іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

Таким чином, при вирішенні питання про надання правового статусу біженця владному суб`єкту належить повно, вичерпно та з достовірністю поза розумним сумнівом встановити, насамперед, обставини існування ризику переслідування громадянина за кожним окремим включеним до закону приводом.

При цьому, суд із розумінням ставиться до правової ситуації, у яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни і тому не вважає, що іноземець повинен подати тероргану ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування.

Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд погоджується з міркуваннями владного суб`єкта стосовно відсутності у випадку заявника ознак, передбачених п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового заходу" за критерієм політичних переконань, расової належності, релігійних уподобань, національності, громадянства, соціального статусу.

Так, позивачем не подано до справи жодних належних та допустимих доказів ведення іноземцем (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано, позивачем самостійно не зазначено.

За таких обставин, суд визнає правильними висновки ГУ ДМС про відсутність підстав для визнання іноземця біженцем у світлі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 названого закону під особою, яка потребує додаткового захисту (далі за текстом - шукач захисту) слід розуміти особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до шукачів захисту можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує 1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари, 2) загроза виконання вироку про смертну кару, 3) загроза застосування тортур, 4) загроза застосування нелюдського поводження, 5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність, 6) загроза застосування нелюдського покарання, 7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність, 8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, 9) загроза систематичного порушення прав людини.

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд зауважує, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження існування зазначених вище обставин.

Аналіз матеріалів справи, зокрема матеріалів особової справи позивача, вказує на те, що позивач не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник ані члени його родини не були причетними.

Тому, перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що за загальним правилом ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності оскаржених рішень чи діянь покладається саме на відповідача.

Суд вважає, що в абсолютному вигляді указане правило тягаря доказування може бути застосовано до випадку оскарження рішення владного суб`єкта, котрим для приватної особи створено новий обов`язок або створено перешкоди у реалізації вже існуючого права (інтересу).

Натомість у випадку, коли приватна особа звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин (як-то: статусу шукача притулку чи статусу шукача захисту тощо) відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).

Суд перевіривши матеріла справи встановив, що намір заявника легалізуватись на території України має тільки бажання позивача уникнути обов`язкової військової служби в країні походження. Вказане не може бути розглянуто з позиції існування підстав для отримання захисту.

У даному конкретному випадку рівень та якість міркувань тероргану ДМС України з приводу доводів іноземця у силу приписів ст. 8 Конституції України поза розумним сумнівом доказують остаточну безпідставність, помилковість та хибність будь-яких побоювань особи, котрі за критеріями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені підставами для визнання громадянина шукачем захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі міграційної справи не знайшов свого підтвердження, що є визначеною процесуальним законом обставиною для залишення заявлених вимог без задоволення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева