Справа № 160/328/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 160/328/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 р. (суддя Кучма К.С., м. Дніпро) у справі №160/328/19

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Дніпровської міської ради

про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним висновок Дніпровської міської ради від 14.09.2018 року №БК-1424 про відмову зниження ставки податку на нерухомість для непрацюючих пенсіонерів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з мотивів невідповідності Податкового кодексу України та скасувати його;

- визнати ставки податку, окрім нижчої (нульової), на нерухоме майно, який стягується з пенсії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нерухомість, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , протиправним та незаконним;

- зобов`язати відповідача розглянути питання про встановлення для непрацюючих (за віком) пенсіонерів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 найнижчу (нульову) ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 р. в задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення мотивовано тим, що висновок відповідача від 14.09.2018 року №БК-1424 є правомірним, а тому підстави щодо визнання ставок податку, окрім нижчої (нульової), на нерухоме майно, який сплачується позивачами на нерухомість, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання Дніпровську міську раду розглянути питання про встановлення для непрацюючих (за віком) пенсіонерів позивачів найнижчу (нульову) ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відсутні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачі оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржники посилаються на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначають, що суд не звернув уваги на положення пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України та вказують на ігнорування пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України органами місцевого самоврядування, внаслідок чого порушуються права скаржників, які є непрацюючими пенсіонерами за віком і відповідно до свого єдиного доходу пенсії не мають можливості сплачувати податок, який встановлено Дніпровською міською радою.

Зазначають, що у своєму запереченні на відзив відповідача, а також виступі на судовому засіданні ОСОБА_1 доводила суду, що навіть, якщо в запереченнях скаржників міська рада не зрозуміла їхнього прохання, а саме, що воно стосується зниження ставки податку для конкретних людей з відповідним рівнем доходів - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а не всіх непрацюючих пенсіонерів без урахування їх майнового стану та рівня доходу, скаржники звернувшись до суду та чітко висловили свої вимоги до міської ради. Але, після отримання копії позовної заяви міська рада не погодилась з нею та продовжила ігнорувати пп. 266. 4.2 ст. 266 ПК України, продовжуючи стверджувати про "категорію населення", а не про конкретних людей, а суд не звернув уваги на доводи скаржників по цьому питанню, що викладені в запереченні на відзив відповідача на позовну заяву та у судовому засіданні.

Обґрунтування відмови в задоволенні позовної заяви не стосується порушеного в позовній заяві питання.

Суд належним чином не дослідив висновок постійної комісії з питань бюджету, фінансів і місцевого самоврядування Дніпровської міської ради № БК - 1424 від 14.09.2018 року, в якому вказано про те, що "зниження ставки податку на нерухомість для непрацюючих пенсіонерів та встановлення додаткових пільг для цієї категорії населення неможливе", що суперечить ст. 266 пп. 266.4.2 Податкового кодексу України, в якому законодавець уповноважує міську раду встановлювати пільги для фізичних осіб, виходячи з їх майнового положення та рівня доходів, про що й просили скаржники, вказуючи у зверненнях до органів місцевого самоврядування свій єдиний дохід - пенсію.

Скаржники звернулися до суду про встановлення найнижчої ставки податку (нульової). Суд першої інстанції не проаналізував цей факт та не зважив на їх докази згідно з принципами, викладеними в рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року, якими і повинен керуватися, а саме "принципами справедливості, гуманізму, верховенства права і прямої дії норм Конституції України".

В своєму рішенні суд зазначає, що "в силу ст. 67 Конституції України "кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом", - але не дослідив, що Дніпровська міська рада уникає вимог пп. 266.4.2 ст. 266 ПК України.

Окрім цього, судом в рішення вказано, що "позивачами не подано до суду письмових доказів оскарження в адміністративному або судовому порядку повідомлень-рішень за 2015, 2016 та 2017 рік", "отже, всі податкові зобов`язання є узгодженими".

В позовній заяві не ставилося питання про оскарження повідомлень-рішень за 2015, 2016 та 2017 рік.

До справи додана копія пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , з якого видно, що ОСОБА_2 вийшов на пенсію та став непрацюючим пенсіонером в 2017 році, а ОСОБА_1 в 2007 і на теперішній час їх єдиного доходу - пенсії недостатньо для сплати податку на нерухомість за ставкою, встановленою Дніпровською міською радою.

Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відповідач надіслав до суду відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу позивачів без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні позивачі підтримали вимоги апеляційної скарги. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги позивачів заперечував.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонерами за віком, що підтверджується копіями пенсійних посвідчень (а.с.15).

Позивачі проживають та зареєстровані у АДРЕСА_1 , загальною площею 262,5 кв.м. (а.с.19).

Відповідно до податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та копій квитанцій про сплату, починаючи із 2016 року ОСОБА_2 щорічно сплачував податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, а саме: за 2015 рік в сумі 761,25 грн. (а.с.16), за 2016 рік в сумі 3 927,30 грн. (а.с.17), за 2017 рік в сумі 6 460 грн. (а.с.18).

20.07.2018 року позивачі звернулися із листом до Міського голови м. Дніпра щодо розгляду питання про перегляд відсотку податку на нерухоме майно для категорії непрацюючих пенсіонерів, якими є позивачі (а.с.24).

Відповідачем було надано відповідь від 03.08.2018 року №3/15-411 Про розгляд звернення, в якій зазначено, що на 2015 рік підпунктом "б" пункту 2.1 додатку до рішення Дніпровської міської ради від 28.01.2015 р. №7/60 Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 р. №5/6 Про місцеві податки і збори на території міста встановлено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 200 кв.м.; "в" - для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 285 кв.м. З 01.01.2016 року, відповідно до Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році від 24.12.2015 р. №909-VIII, міська рада втратила можливість збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування, які визначено підпунктом 266.4.1 ПК України (а.с.23).

30.07.2018 року позивачами було подано звернення до голови постійної комісії з питань бюджету, фінансів та місцевого самоврядування Дніпровської міської ради, в якому вони просили розглянути питання щодо зниження ставки податку на нерухомість для непрацюючих пенсіонерів, а також просили запросити їх на засідання бюджетної комісії та надати можливість виступити із своїми аргументами перед депутатами (а.с.21-22).

На зазначене звернення позивачі отримали висновок постійної комісії з питань бюджету, фінансів та місцевого самоврядування Дніпровської міської ради від 14.09.2018 року №БК-1424, в якому зазначено, що відповідно до протоколу №98 від 12.09.2018 року вирішено, що згідно чинного законодавства у даному випадку міська рада не має права встановлювати пільги для категорій населення, оскільки пільги встановлюються для категорії нерухомості, тому зниження ставки податку на нерухомість для непрацюючих пенсіонерів та встановлення додаткових пільг для цієї категорії населення неможливе (а.с.20).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки:

- висновок постійної комісії з питань бюджету, фінансів та місцевого самоврядування Дніпровської міської ради від 14.09.2018 року №БК-1424 відповідає вимогам чинного законодавства України;

- позивачами не подано до суду письмових доказів оскарження в адміністративному або в судовому порядку винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень за 2015, 2016 та 2017 роки, якими визначено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, отже, всі податкові зобов`язання є узгодженими та сплаченими, що підтверджується матеріалами справи;

- відповідно до пп. 266.7.3. п. 266.7. ст. 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів в повному обсязі з огляду на таке.

Спірні правовідносини між сторонами у цій справі виникли у зв`язку із поданням позивачами письмового звернення від 30.07.2018 року до голови постійної комісії з питань бюджету, фінансів та місцевого самоврядування Дніпровської міської ради.

У зверненні від 30.07.2018 року позивачі просили розглянути питання про зниження ставки податку на нерухомість для непрацюючих пенсіонерів, про встановлення для цієї категорії населення додаткових пільг за площею та винести це питання на чергову сесію міськради.

Зазначене звернення не стосувалося певного періоду, зокрема 2015-2017 років, тому посилання суду першої інстанції в обґрунтування судового рішення щодо не оскарження позивачами податкових повідомлень-рішень є безпідставними.

За наслідком розгляду звернення від 30.07.2018 року позивачі отримали висновок комісії з питань бюджету, фінансів і місцевого самоврядування Дніпровської міської ради №БК-1424 від 14.09.2018 року.

Відповідно до пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10.1 статті 10 ПК України встановлено, що до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі (п. 10.3 ст. 10 ПК України).

Відповідно до п. 24, 28 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання про:

- встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України;

- прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку.

Члени територіальної громади мають право ініціювати розгляд у раді (в порядку місцевої ініціативи) будь-якого питання, віднесеного до відання місцевого самоврядування (ч.1 ст. 9 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Отже, встановлення фізичним особам пільг з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, у цій справі належить до компетенції Дніпровської міської ради. При цьому питання щодо надання пільг зазначеного податку вирішується виключно на пленарних засіданнях Дніпровської міської ради.

В даному випадку звернення позивачів щодо надання пільг з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, не було розглянуто Дніпровською міською радою у встановленому порядку та не було прийнято відповідного рішення.

Водночас колегія суддів зазначає, що у рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17).

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанта рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Отже, втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявника замість суб`єкта владних повноважень.

Звернення позивачів від 30.07.2018 року не було розглянуто у встановленому порядку та відповідачем не було прийнято відвідного обґрунтованого рішення.

Також колегія суддів звертає увагу, що ані відповідач в особі постійної комісії з питань бюджету, фінансів і місцевого самоврядування Дніпровської міської ради, ані суд першої інстанції не навели висновків в обґрунтування своїх рішень щодо можливості застосування пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, про яке зазначали позивачі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту прав позивачів у цій справі є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо належного розгляду звернення позивачів від 30.07.2018 року та зобов`язання відповідача розглянути звернення позивачів від 30.07.2018 року з урахуванням висновків суду. В іншій частині позову слід відмовити.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені позивачами в обґрунтування апеляційної скарги, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 р. у справі №160/328/19 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо належного розгляду звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 30.07.2018 року.

Зобов`язати Дніпровську міську раду розглянути звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 30.07.2018 року з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 28.08.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко