Справа № 620/2129/19
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/2129/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, в якому просить суд: скасувати рішення Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, викладене у протоколі від 12.06.2019 №26, про відмову щодо переведення засудженого ОСОБА_1 , відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України; зобов`язати Міжрегіональну комісію Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції прийняти рішення, яким дозволити переведення ОСОБА_1 . відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено про необґрунтованість та протиправність оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_1 відбув встановлену чинним законодавством України частину строку покарання, відповідно до висновку адміністрації Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» позитивно характеризується та має два офіційні заохочення за період відбування покарання, не має стягнень, стає на шлях виправлення та заслуговує на застосування до нього статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України у виді зміни умов тримання шляхом переведення з приміщення камерного типу колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки, що свідчить про наявність підстав для його переведення.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 09.08.2019 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов або заяви про визнання позову.

Ухвалою суду від 09.08.2019 задоволено клопотання позивача та ухвалено розгляд справи у першому судовому засіданні, призначеному на 10:00 год. 30.08.2019, проводити в режимі відеоконференції.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано відзив на адміністративний позов, в якому останній не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що, дослідивши матеріали справи позивача, комісією відповідача встановлено, що позивач засуджений з 10.06.2015 Балтським районним судом Одеської області за статтями 357 частина 3, 185 частина 1, 115 частина 2 пункт 1, 70 частина 1 Кримінального кодексу України до 14 років позбавлення волі, що є умисним особливо тяжким злочином. Засуджений ОСОБА_1 за весь період перебування в місцях позбавлення волі з 10.06.2015 і по теперішній час отримав лише 2 заохочення у вигляді подяки правами начальника відділення, які були надані у 2017 та 2018 роках, а тому є недостатнім підтвердженням щодо становлення засудженого на шлях виправлення та ресоціалізації. Враховуючи зазначене, члени комісії одноголосно дійшли висновку, що матеріали щодо застосування пільг, передбачених статтями 100-101 Кримінально-виконавчого кодексу України, не підлягають направленню до центральної комісії.

Позивач у судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець с. Шляхове Балтського району Одеської області, українець, громадянин України, з неповною середньою освітою, не одружений, в розшуку не перебував, злочин скоїв в стані алкогольного сп`яніння, раніше не судимий в силу статті 89 Кримінального кодексу України, засуджений 10.06.2015 Балтським районним судом Одеської області за статтями 357 частина 3, 185 частина 1, 115 частина 2 пункт 1, 70 частина 1 Кримінального кодексу України до 14 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 13.07.2015, до Менської виправної колонії-91 позивач прибув 07.08.2015 з Одеського слідчого ізолятора.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 17.02.2016 позивачу зараховано в строк покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з 16.02.2015 по 12.07.2015 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку покарання 16.02.2015, кінець строку покарання 20.09.2028.

Вищевказані обставини підтверджуються довідкою по особовій справі ОСОБА_1 , виданою начальником Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» Т.Г. Голуб (а.с.44-45).

Згідно з довідкою про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_1 , виданою виконувачем обов`язків начальника Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» Васюк О ОСОБА_2 ., позивач стягнень не має, а за сумлінну поведінку та ставлення до праці 19.10.2017 та 10.07.2018 отримав заохочення у вигляді подяк правами начальника відділення (а.с.30).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи характеристики на засудженого ОСОБА_1 , складеної начальником сектору максимального рівня безпеки Фурман Ю.І., погодженої заступником начальника установи з СВПР Бур ОСОБА_3 та затвердженої виконувачем обов`язків начальника Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» Васюк О.А. 31.05.2019 (а.с.15-17), «засуджений ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі знаходиться з 20.02.2015. За час перебування в Одеському СІЗО порушення встановленого порядку відбування покарання не допускав, розпорядок дня дотримувався. До праці не залучався, не заохочувався.

Згідно з рішенням Регіональної комісії з питань розподілу і направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення воді в Одеській області (протокол №32 від 22.07.2015) визначений максимальний рівень безпеки з триманням у приміщеннях камерного типу.

В Менській ВК-91 відбуває міру покарання з 07.08.2015 і по теперішній час. За час відбування покарання в установі зарекомендував себе позитивно: порушень вимог встановленого порядку відбування покарання не допускає, розпорядок дня виконує, стягнень не має. На оперативно-профілактичних обліках не перебував.

З 20.09.2018 позивач працює на дільниці майстерень установи на території сектора максимального рівня безпеки по виготовленню поштових конвертів. До виконання поставлених обов`язків ставиться добре. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні роботи. Доручене майно установи використовує за призначенням.

Приймає участь в проведенні робіт з благоустрою сектору максимального рівня безпеки. Порушень техніки безпеки не допускає. До виконання своїх обов`язків ставиться добре, поставлені завдання виконує вчасно та якісно, за що отримав два заохочення, надані правами начальника відділення. Порушень вимог пожежної безпеки не допускає. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Передбачені законодавством вимоги персоналу установи виконує. З представниками адміністрації ввічливий та чемний. На зроблені зауваження реагує належним чином, робить для себе правильні висновки.

Своє спальне місце та приліжкову тумбочку утримує в чистоті і порядку, сам засуджений має завжди охайний зовнішній вигляд.

Товариські зв`язки підтримує із засудженими позитивної спрямованості. До негативних вчинків інших засуджених ставиться критично. З іншими засудженими у конфліктні ситуації не вступає. За рисами характеру спокійний, врівноважений, не конфліктний.

Відповідно до статті 123 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений ОСОБА_1 залучений до програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт», яку реалізує за планом.

Із рідних має сестру, зв`язки з якою підтримує шляхом листування, телефонних дзвінків, отримує посилки. Вину згідно з вироком суду в скоєному злочині визнав.

Згідно з вироком суду має судові витрати на загальну суму 306 грн. 90 коп., виконавчі листи до бухгалтерії установи не надходили. Проявляє ініціативу в достроковому погашенні заборгованості, неодноразово звертався до виконавчої служби про направлення виконавчих листів до установи.

Висновок характеристики: засуджений ОСОБА_1 відбув встановлену законом частину строку покарання, стає на шлях виправлення та заслуговує на застосування статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України у виді зміни умов тримання шляхом переведення засудженого з приміщення камерного типу колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки».

Як вбачається з витягу з рішення комісії при Державній установі «Менська виправна колонія (№91)» з питань застосування пільг до засуджених установи згідно статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, враховуючи висновок характеристики та думку членів комісії, відносно позивача прийнято рішення (протокол від 31.05.2019 №11), що засуджений ОСОБА_1 стає на шлях виправлення та заслуговує на застосування відносно нього статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України. За дане рішення комісія проголосувала одноголосно (а.с.18-19).

07.06.2019 Державною установою «Менська виправна колонія (№91)» направлено до Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції матеріали щодо зміни умов тримання ОСОБА_1 шляхом переведення з виправної колонії максимального рівня безпеки з відбуванням покарання в приміщеннях камерного типу до колонії середнього рівня безпеки для чоловіків, вперше засуджених до покарання у виді позбавлення волі, у порядку частини 1 статті 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Вказані матеріали Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» від 07.06.2019 розглянуто на засіданні міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Результати засідання вказаної комісії зафіксовані в протоколі від 12.06.2019 №26, відповідно до якого одноголосно проголосовано за відмову в направленні до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України матеріалів щодо переведення засудженого ОСОБА_1 у порядку частини 1 статті 101 Кримінально-виконавчого кодексу України (а.с.41-43).

Вважаючи оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Так, частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) визначено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до статті 100 КВК України залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.

Зміна умов тримання в межах однієї колонії здійснюється за клопотанням начальника відділення соціально-психологічної служби постановою начальника колонії. У разі якщо така постанова передбачає збільшення обсягу встановлених обмежень і більш суворі умови тримання, вона погоджується із спостережною комісією.

Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією.

Відповідно до частини 1 статті 101 КВК України засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться:

- з приміщень камерного типу в звичайні жилі приміщення колонії максимального рівня безпеки або колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше однієї четвертої призначеного судом строку покарання;

- із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання;

- у колоніях мінімального і середнього рівня безпеки - до дільниці соціальної реабілітації після фактичного відбуття:

1) не менше однієї четвертої строку покарання, призначеного судом за злочин середньої тяжкості;

2) не менше третини строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше половини строку покарання, призначеного судом за особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 №680/5 затверджено:

- Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №265/30133) (далі - Положення №680/5);

- Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за №266/30134) (далі - Положення про комісії №680/5).

Згідно з пунктом 3 розділу IV «Переведення засуджених» Положення №680/5 зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральною комісією за поданням адміністрації виправної колонії щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки, погодженим керівником міжрегіонального управління (додаток 5).

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу IІ «Порядок формування, склад та повноваження комісій» Положення про комісії №680/5 міжрегіональна комісія відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, направляє матеріали на розгляд центральної комісії з питань щодо переведення засуджених згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У свою чергу,основними завданнями центральної комісії є, зокрема:

- розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України;

- розгляд клопотань міжрегіональних управлінь щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої за наявності реальної загрози життю чи здоров`ю засудженого, у разі ускладнення оперативної обстановки в установі, в якій відбуває покарання засуджена особа, для попередження настання негативних наслідків, надзвичайних подій, на виконання нормативно-правових актів Уряду чи Міністерства юстиції України, з інших виключних обґрунтованих підстав.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу ІV «Діяльність комісій» Положення про комісії №680/5 у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

Суд враховує, що прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого. Доцільність надання пільги у вигляді зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суворими умовами тримання, є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

Враховуючи наведене, суд не може перебирати на себе функції комісії та не має повноважень на здійснення перевірки рішення колегіального органу по суті, оскільки прийняття вказаного рішення відноситься до компетенції цього органу.

Разом з тим суд зобов`язаний перевірити юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених уповноваженою комісією, як суб`єктом владних повноважень, в основу оскаржуваного рішення, на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 5 КВК України кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

Відповідно до частини 1 статті 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Суд зауважує, що виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а також, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з частинами 2, 3 статті 6 КВК України ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив

Встановлений порядок виконання та відбування покарання - це режим виконання та відбування покарання, відповідно до визначення, наведеного у статті 102 КВК України, згідно з яким, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Режим, який є одним із засобів виправлення засуджених, по суті створює основу для застосування всіх інших засобів впливу на них.

Судом встановлено, що позивач дотримується режиму виконання та відбування покарання, доказом чого є відсутність у позивача стягнень за порушення режиму, водночас відповідачем не доведено фактів порушення позивачем режиму виконання та відбування покарання.

Також судом встановлено, що позивач має два заохочення у вигляді подяк правами начальника відділення від 19.10.2017 та від 10.07.2018 за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

Вказані обставини свідчать про наявність позитивних змін у поведінці позивача.

Відповідно до частини 1 статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Суд вважає, що суспільно корисна праця в силу винятково великих виховних можливостей впливу на особистість виступає найважливішим засобом виправлення засуджених.

Судом встановлено, що з 20.09.2018 позивач працює на дільниці майстерень установи на території сектора максимального рівня безпеки по виготовленню поштових конвертів. До виконання поставлених обов`язків ставиться добре. Приймає участь в проведенні робіт з благоустрою сектору максимального рівня безпеки. Порушень техніки безпеки не допускає. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Передбачені законодавством вимоги персоналу установи виконує. З представниками адміністрації ввічливий та чемний. На зроблені зауваження реагує належним чином, робить для себе правильні висновки.

За рисами характеру спокійний, врівноважений, не конфліктний.

Частинами 1, 2 статті 123 КВК України передбачено соціально-виховну роботу, яка є цілеспрямованою діяльністю персоналу органів і установ виконання покарань та інших соціальних інституцій для досягнення мети виправлення і ресоціалізації засуджених.

Соціально-виховна робота спрямована на формування та закріплення в засуджених прагнення до заняття суспільно корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законів та інших прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів.

Участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_1 залучений до програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт», яку реалізує за планом.

Разом з тим, з оскаржуваного рішення у даній справі випливає, що останнє не містить підстав для відмови у направленні до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України матеріалів щодо переведення засудженого ОСОБА_1 у порядку частини 1 статті 101 Кримінально-виконавчого кодексу України (а.с.41-43), що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість вказаного рішення.

З вищевказаного випливає, що відповідач, під час прийняття оскаржуваного рішення, не досліджував характеристику на позивача, питання про ставлення позивача до суспільно корисної праці, яка має велике значення в процесі виправлення засуджених; не досліджував висновок членів комісії Державної установи «Менська виправна колонія (№91)», у якій відбуває покарання позивач, що останній заслуговує на застосування пільг, передбачених статями 100, 101 КВК України.

Отже оскаржуване рішення відповідача не є обґрунтованим та не відповідає критерію пропорційності, який передбачає, що рішення суб`єкта владних повноважень приймається з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Також суд зазначає, що вказане рішення не відповідає закріпленим у статті 5 КВК України принципам кримінально-виконавчого законодавства, виконання і відбування покарань, зокрема:

- принципу справедливості. Виступаючи фундаментальним критерієм оцінки діяльності правоохоронних органів, справедливість посідає центральне місце в забезпеченні прав людини при здійсненні правообмежень, властивих покаранням. Оскільки застосування таких правообмежень істотно обмежує конституційні права й законні інтереси засудженого, справедливість реалізації покарання, відображаючи співвідношення діяння і відплати за нього, позначає відповідність між правами й обов`язками громадян, закріпленими в Конституції, і обмеженням правового статусу осіб, які зазнали покарання. Принцип справедливості обов`язково має бути втілений у діяльності органів та установ виконання покарань, справедливість є обов`язковою характеристикою процесів виконання покарання. Однак, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не обґрунтовано дотримання даного принципу;

- принципу взаємної відповідальності держави і засудженого. Даний принцип передбачає, що особа, притягнута до кримінальної відповідальності, зобов`язана підкоряти свою поведінку правообмеженням, що відображають зміст покарання, а органи та установи виконання покарань «взаємно» зобов`язані підкоряти свою діяльність правам і інтересам засудженого. В даному випадку наявні ознаки добросовісного виконання позивачем правообмежень, які пов`язані із виконанням призначеного йому покарання, а також ознаки відсутності відповідної реакції відповідача на такі дії позивача;

- принципу диференціації та індивідуалізації виконання покарань. Цей принцип обумовлюється та є похідним від принципів справедливості та взаємної відповідальності держави і засудженого, адже справедливо призначене покарання та відповідна позиція органів та установ виконання покарань утворює міцну основу для його справедливого виконання засудженим та досягнення цілей покарання. В даному ж випадку судом не встановлено, а відповідачем не доведено, що спірне рішення необхідне та зумовлене досягненням цілей покарання та виправлення позивача;

- принципу раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки. Даний принцип вимагає при застосуванні заходів реалізації покарання враховувати обставини вчинення порушення, особу засудженого та його попередню поведінку. Принцип стимулювання правослухняної поведінки передбачає раціональне застосування засобів виправлення та припускає цілеспрямований виховний вплив на засуджених, організацію їх праці, професійне та загальноосвітнє навчання з урахуваннях їх типових та індивідуальних особливостей. З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставин, суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача не можна вважати таким, що спрямоване на раціональне застосування засобів виправлення до позивача.

З урахуванням наведених обставин суд вважає, що протокол від 12.06.2019 №26 не містить обґрунтувань на підтвердження наявності обставин, які окремо чи в сукупності беззаперечно свідчать про те, що позивач не стає на шлях виправлення, не містить повного опису та підстав відхилення позитивних характеристик засудженого і позитивного висновку Державної установи «Менська виправна колонія (№91)», що є неприпустимим, адже матеріали справи містять докази того, що позивач характеризується позитивно та стає на шлях виправлення.

Таким чином суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність винесеного Міжрегіональною комісією Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції рішення, оформленого протоколом від 12.06.2019 №26, а відтак останнє підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині підлягають задоволенню.

При цьому суд відхиляє, в силу приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), посилання відповідача у відзиві на позов, як на підставу для прийняття оскаржуваного рішення, на той факт, що засуджений ОСОБА_1 за весь період перебування в місцях позбавлення волі з 10.06.2015 і по теперішній час отримав лише 2 заохочення у вигляді подяки правами начальника відділення, які були надані у 2017 та 2018 роках, що є недостатнім підтвердженням щодо становлення засудженого на шлях виправлення та ресоціалізації, оскільки суб`єкт владних повноважень не може посилатися на доводи, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Як встановлено судом вище, прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання відноситься до компетенції уповноваженої комісії та приймається на розсуд членів комісії шляхом голосування, з урахуванням всіх обставин, які характеризують засудженого.

Доцільність надання пільги у вигляді зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суворими умовами тримання, є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

Отже прийняття рішення щодо зміни умов відбування покарання належить до дискреційних повноважень відповідача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким дозволити переведення ОСОБА_1 відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Разом з тим суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку з чим адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, а відповідачем не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Скасувати рішення Міжрегіональної комісії Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, викладене у протоколі від 12.06.2019 №26, про відмову щодо переведення засудженого ОСОБА_1 , відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Зобов`язати Міжрегіональну комісію Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення відповідно до статей 100, 101 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, через Чернігівський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду у повному обсязі виготовлено 03.09.2019.

Позивач: ОСОБА_1 , місце відбування покарання - Державна установа «Менська виправна колонія (№91)», пр. Дружби, 5, смт. Макошине, Менський район, Чернігівська область, 15652, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Міжрегіональна комісія Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, вул. Воздвиженська, 2, м. Київ, 04071, .

Суддя В.В. Падій