Справа № 200/3707/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року справа №200/3707/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Макаренко А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року (повне судове рішення складено 10 червня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/3707/19-а (суддя в І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до сільського голови Званівської об`єднаної територіальної громади Бахмутського району Донецької області ОСОБА_2, Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області (далі - Званівська сільська рада), сільського голови Званівської об`єднаної територіальної громади Бахмутського району Донецької області ОСОБА_2 (далі - сільський голова) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що за рішенням Першого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 її було поновлено на посаді виконуючого обов`язки старости Верхньокам`янського старостинського округу Званівської об`єднаної територіальної громади Бахмутського району Донецької області (далі - Званівська ОТГ) та стягнуто із Званівської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період по 05.12.2018, проте на час подання цієї позовної заяви вказане рішення про поновлення на посаді не виконано. Також вважає, що протиправними діями відповідача їй завдано моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., у зв`язку з чим просила суд:

- стягнути солідарно із Званівської сільської ради та сільського голови середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.12.2018 по 05.03.2019 у розмірі 21 440,64 грн. без утримання з цієї суми передбачених законодавством податків, зборів та інших обов`язкових платежів;

- стягнути з сільського голови 10 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто зі Званівської сільської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 27 515,18 грн. та моральну шкоду у розмірі 500,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Звернуто рішення суду до негайного виконання в частині суми стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначив, що в результаті не врахування судом всіх фактичних обставин справи ним було помилкового застосовано неналежні норми матеріального права. Наголошує на тому, що сільський голова, як посадова особа Званівської сільської ради, на виконання рішення Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 805/5118/18-а, вчинив всі необхідні дії, що входять до його компетенції, а затримка виконання такого рішення сталася виключно з вини позивача.

В судовому засіданні позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Відповідачі або їх представники до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила таке.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року у справі № 805/5118/18-а позов ОСОБА_1 до Званівської сільської ради про визнання розпорядження від 15.06.2018 № 35 «Про звільнення з посади в.о. старости ОСОБА_1.» протиправним та скасування, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.06.2018 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наведене розпорядження, стягнуто із Званівської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2018 по 12.07.2018 у сумі 6432,12 грн. В іншій частині позову було відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 в справі № 805/5118/18-а, за результатами розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та Званівської сільської ради, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки старости Верхньокам`янського старостинського округу Званівської ОТГ та стягнення зі Званівської сільської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13.07.2018.

Ухвалено нове рішення у відповідній частині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: поновлено позивача на посаді виконуючого обов`язки старости Верхньокам`янського старостинського округу Званівської ОТГ з 16.06.2018 та стягнуто із Званівської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.07.2018 по 05.12.2018 у сумі 36 448,68 грн. Судове рішення в частині поновлення на посаді звернуто до негайного виконання. В іншій частині рішення суду - залишено без змін.

24 січня 2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрито виконавче провадження ВП № 58193097 з примусового виконання зазначеного рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки старости Верхньокам`янського старостинського округу Званівської ОТГ.

28 лютого 2019 року на виконання рішення суду Званівською сільскою радою прийнято рішення № 7/2-17, яким поновлено ОСОБА_1 на відповідній посаді з 16.06.2018.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині задоволених позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території.

У відповідності до частини 1 статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Нормами частини 2 статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Виходячи зі змісту статей 24, 31, частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника, не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків.

Згідно вимог статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 235 зазначеного Кодексу, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною 2 статті 65 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) встановлено, що рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У порушення наведених норм, рішення Званівської сільської ради № 7/2-17 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 805/5118/18-а, якою позивача поновлено на посаді з 16.06.2018, видано лише 28.02.2019.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вбачається з рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року у справі № 805/5118/18-а, середньоденна заробітна плата позивача складає 357,34 грн.

Період вимушеного прогулу позивача обраховується в робочих днях, починаючи з 06 грудня 2018 року по 27 лютого 2019 року, тобто за 77 робочих днів.

Враховуючи наведені обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджує висновок місцевого суду, що період з 06 грудня 2018 року по 27 лютого 2019 року є вимушеним прогулом, за який позивачу слід виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 27 515,18 грн. (77 днів*357,34 грн./день).

Крім того, з огляду на те, що саме Званівська сільська рада є роботодавцем, з якою у ОСОБА_1 були трудові відносини, що узгоджується з частиною четвертою статті 24 Закону України «Про оплату праці», відповідно до якої виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме зі Званівської сільської ради.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апеляційної скарги щодо відсутності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення про поновлення на посаді, оскільки правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Суд звертає увагу на пілотне рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, саме з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов`язок щодо його виконання незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження на підставі такого рішення суду.

Тобто, позовні вимоги про стягнення із Званівської сільської ради середнього заробітку за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, правильно задоволені місцевим судом, який вірно вирішив щодо відсутності солідарного зобов`язання з цього приводу у сільського голови.

Разом з тим, частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд стягнув зі Званівської сільської ради моральну шкоду в сумі 500,00 грн., мотивуючи такий висновок тим, що несвоєчасне рішення про поновлення позивача на посаді приймалось безпосередньо Званівською сільською радою. Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода з боку саме останньої та пов`язана із моральними стражданнями, оскільки позивач відчував певні негативні емоції та дискомфорт, був позбавлений засобів до існування, прикладав додаткові зусилля для організації свого життя, змушений був захищати свої права в суді.

З такими висновками колегія суддів не погодєжується з огляду на таке.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2018 року в справі № 818/1394/17 (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72363242).

Суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому такої шкоди та не було доведено причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

У відповідності з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Отже, в цій частині задоволених позовних вимог судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Зауваження в апеляційній скарзі щодо не сплати позивачем судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, отже позовна заява була подана з порушенням вимог ч. 3 ст. 161 КАС України і повинна бути залишена місцевим судом без руху, не є підставами для скасування судового рішення у відповідній частині.

На підставі викладеного, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної, що відповідно до вимог ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі № 200/3707/19-а - скасувати в частині стягнення зі Званівської сільської ради на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з сільського голови Званівської об`єднаної територіальної громади Бахмутського району Донецької області ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн. моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2019 року у справі № 200/3707/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 03 вересня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук