Справа № 420/4230/19
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4230/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про стягнення невиплаченої грошової допомоги у розмірі 9312,88 грн., -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, в якій просив: стягнути з Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на користь ОСОБА_1 невиплачену грошову допомогу у розмірі 9312,88 грн., що мала бути виплачена Саратським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 по 18.03.2019, за період роботи з 03.04.2018 по 02.04.2019.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. З 11 по 18 березня 2019 року включно ОСОБА_1 відповідно до наказу Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 06.03.2019 № 30-щв була надана частина щорічної основної відпустки за період з 03.04.2018 по 02.04.2019 тривалістю 8 календарних днів, грошова допомога, що виплачується державним службовцям при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» при цьому виплачена не була. 12.06.2019 ОСОБА_1 відповідно до наказу Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 12.06.2019 № 66-ос був звільнений з посади завідувача юридичного сектору Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Саратським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області при звільненні з посади грошова допомога, що виплачується державним службовцям при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки, виплачена не була.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про стягнення невиплаченої грошової допомоги у розмірі 9312,88 грн. було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що у випадку поділу щорічної основної відпустки на частини грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується за заявою працівника один раз на рік при наданні будь-якої з частин щорічної основної відпустки, незалежно від кількості днів такої відпустки. Для реалізації права на отримання грошової допомоги, крім наявності коштів відповідного фонду оплати праці, потрібна заява працівника про надання відпустки з виплатою такої допомоги. За загальним правилом для отримання грошової допомоги на оздоровлення працівник зазначає це в заяві про надання відпустки або в окремій заяві. На підставі заяви працівника роботодавець видає відповідний наказ, після чого здійснюється нарахування та виплата відповідної суми грошової допомоги працівнику. Відповідач звертає увагу суду на те, що при подачі заяви 06.03.2019 року до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про надання щорічної основної відпустки з 11.03.2019 року тривалістю 8 календарних днів ОСОБА_1 не заявив про своє бажання отримати грошову допомогу. Більше того, під час подачі заяви про надання щорічної основної відпустки позивач категорично відмовився додавати до тексту заяви пункт щодо виплати йому грошової допомоги, писати окрему заяву про надання грошової допомоги ОСОБА_1 також відмовився. Зазначені обставини позбавили можливості відповідача передбачити чи має намір ОСОБА_1 скористатися своїм правом гарантованим частиною 1 статті 57 Закону України «Про державну службу» на надання йому другої частини щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 22 календарні дні та заявити про своє бажання отримати грошову допомогу саме до цієї частини щорічної основної оплачуваної відпустки. Відтак, керівником Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області наказ про надання ОСОБА_1 грошової допомоги не видавався з описаних вище підстав, тому і не здійснювалося нарахування та виплата йому суми, про стягнення якої йдеться у цій позовній заяві. Після виходу із щорічної основної відпустки тривалістю 8 календарних днів, у якій ОСОБА_1 перебував у період з 11 по 18 березня 2019 року, він приступив до роботи та продовжував працювати до дня звільнення його з посади завідувача юридичного сектору Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області 12.06.2019 року та протягом усього цього часу не звертався до відповідача із заявою щодо надання йому іншої частини щорічної основної оплачуваної відпустки та грошової допомоги.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що зазначені відповідачем у відзиві обставини не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки причиною, з якої в заяві про надання щорічної основної відпустки не було зазначено пункту щодо виплати грошової допомоги був тиск з боку керівництва Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на підлеглі територіальні органи Пенсійного фонду України, зокрема Саратське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області, який здійснювався з метою мінімізувати витрати, пов`язані з можливою виплатою працівникам компенсацій за невикористані відпустки, шляхом примушення працівників підлеглих управлінь писати заяви про надання щорічних основних відпусток без зазначення в заявах працівників пункту щодо виплати їм грошової допомоги у зв`язку з відсутністю належного фінансування витрат на виплату такої суми грошової допомоги на початку року.

Згідно з ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

31.08.2012 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області від 31.08.2012 року № 48-о був призначений на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта за переведенням з районного центру зайнятості як такого, який витримав умови конкурсу, з випробувальним терміном один місяць.

31.10.2014 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Управління Пенсійного фонду Україні в Саратському районі Одеської області від 30.10.2014 року № 47-ос був присвоєний 14 ранг сьомої категорії посад державних службовців.

04.05.2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області від 23.05.2016 року № 20-ос був присвоєний шостий ранг державного службовця.

31.03.2017 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області від 31.03.2017 року № 48-ос був звільнений з посади головного спеціаліста-юрисконсульта Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області за переведенням до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на підставі п.5 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України та п.2 ч.1 ст.41 Закону України «Про державну службу».

03.04.2017 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 03.04.2017 року № 6-ос був призначений на посаду завідувача юридичного сектору Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за переведенням з Управління Пенсійного фонду України в Саратському районі Одеської області як такого, який витримав умови конкурсу.

У період з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 06.03.2019 року № 30-щв була надана частина щорічної основної відпустки за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року тривалістю 8 календарних днів без виплати грошової допомоги, яка передбачена ч.1 ст.57 Закону України «Про державну службу».

12.06.2019 року ОСОБА_1 відповідно до наказу Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області від 12.06.2019 року № 66-ос був звільнений з посади завідувача юридичного сектору Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про державну службу» щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відповідно до пп.3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268 надати право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання відповідача, що оскільки при подачі заяви 06.03.2019 року до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про надання щорічної основної відпустки з 11.03.2019 року тривалістю 8 календарних днів ОСОБА_1 не заявив про своє бажання отримати грошову допомогу, тому і не здійснювалося нарахування та виплата йому суми, про стягнення якої йдеться в позовній заяві.

Суд погоджується з позивачем, що положення ч.1 ст.57 Закону України «Про державну службу» встановлює саме обов`язок виплачувати державним службовцям грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати у разі надання їм щорічної основної оплачуваної відпустки, при цьому зазначений обов`язок не передбачає будь-яких додаткових умов отримання грошової допомоги як-то звернення з відповідною заявою, або оформлення такого волевиявлення в іншій формі та не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Тобто, відповідач протиправно не виплатив позивачу грошову допомогу при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року.

Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

ОСОБА_1 зазначає, що за інформацією Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області заробітна плата за фактично відпрацьовані ним робочі дні протягом двох місяців, що передували наданню щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року, склала 13142,85 грн. (1557,15 грн. + 11585,70 грн., де 1557,15 грн. та 11585,70 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьовані робочі дні у січні та лютому 2019 року відповідно). Число відпрацьованих протягом двох місяців робочих днів, що передували наданню щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року, склало 23 (3 + 20, де 3 та 20 - кількість відпрацьованих робочих днів у січні та у лютому 2019 року відповідно). Середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, що передували наданню щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року, склала 571,43 грн. (13142,85 грн. / 23, де 13142,85 грн. - заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом січня та лютого 2019 року робочі дні відповідно, а 23 - кількість відпрацьованих протягом січня та лютого 2019 року робочих днів відповідно). Середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (січень та лютий 2019 року) склало 20,5 ((21 + 20) / 2, де 21 та 20 - кількість робочих днів у січні та лютому 2019 року відповідно). Розмір грошової допомоги, яку Саратське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області повинно було нарахувати при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року за розрахунковий період січень 2019 року - лютий 2019 року, склав 11714,32 грн. (571,43 грн. * 20,5, де 571,43 грн. - середньоденна заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом січня та лютого 2019 року робочі дні, а 20,5 - середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді) без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно з п.16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до звільнення з Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області ОСОБА_1 перебував у членстві Первинної профспілкової організації працівників Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, у зв`язку з чим 05.04.2017 року ним до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області була подана заява про утримання щомісяця з заробітної плати суми у розмірі 1 % від нарахованої заробітної плати та перерахування зазначеної суми у якості членського внеску на рахунок Первинної профспілкової організації працівників Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області починаючи з квітня 2017 року.

Таким чином, розмір податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які Саратське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області повинно утримати з грошової допомоги ОСОБА_1 складає 2401,44 грн. (11714,32 грн. * (18 % + 1,5 % + 1 %)).

З урахуванням зазначеного, розмір грошової допомоги, яку Саратське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області повинно було виплатити ОСОБА_1 при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року, складає 9312,88 грн. (11714,32 грн. - 2401,44 грн.) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області на користь ОСОБА_1 невиплачену грошову допомогу при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року у розмірі 9312,88 грн.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача за боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно вимог ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (вул. Чкалова, 17/25, смт. Сарата, Одеська обл., 68200, ідентифікаційний код 41249769) про стягнення невиплаченої грошової допомоги у розмірі 9312,88 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (вул. Чкалова, 17/25, смт. Сарата, Одеська обл., 68200, ідентифікаційний код 41249769) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) невиплачену грошову допомогу при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.03.2019 року по 18.03.2019 року за період роботи з 03.04.2018 року по 02.04.2019 року у розмірі 9312,88 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко