Справа № 408/6276/17-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №408/6276/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Ястребової Л.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 26 березня 2019 року у справі № 408/6276/17-а (головуючий суддя І інстанції - Кускова Т.В.), складену в повному обсязі 26 березня 2019 року в смт. Біловодськ Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про:

- визнання протиправною відмови управління у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини;

- зобов`язання відповідача призначити позивачу допомогу при народженні дитини (а.с. 2-3).

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 26 березня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано неправомірною відмову управління у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області призначити ОСОБА_1 , допомогу при народженні дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 74-75).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області подало апеляційну скаргу, в які просило суд скасувати рішення суду, як таке що прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначило, що позивач при зверненні до управління із заявою про виплату спірної допомоги у місячний термін не надала довідки про народження дитини (форма 24), яка видається при реєстрації народження дитини на території Російської Федерації.

При цьому, управлінням зазначено, що не з офіційних даних відомо, що позивач у липні 2017 року надала необхідний пакет документів та управління за місцем її реєстрації (а.с. 80).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 03 жовтня 2006 року Кам`янобрідським РВУМВС України в Луганській області (а.с. 11-14).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 4), виданого відділом реєстрації актів цивільного стану про народження у м. Санкт-Петербурзі.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 21 серпня 2017 року № 23067 (а.с. 5), її донька також є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка від 21 серпня 2017 року № (а.с. 6)

23 серпня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги по народженню дитини (а.с. 8).

Листом від 11 жовтня 2017 року № 4/6568-31, оскільки нею у місячний термін не надано довідку про народження дитини (форма 24), яка видається при реєстрації народження дитини на території Російської Федерації (а.с. 10).

Не погодившись із відмовою у призначенні державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв поза межами своїх повноважені відмовляючи у призначенні спірної допомоги, відтак порушене право позивача має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

При цьому, норми чинного законодавства не містять підстав для відмови у призначенні такої допомоги, відтак рішення управління (викладене у листі) щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини є протиправним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала всі необхідні документи для призначення їй допомоги при народженні дитини, така допомога мала бути призначена, оскільки вимог щодо надання довідки про народження дитини (форми 24) діюче законодавство не містить.

Посилання апелянта на ненадання у місячний термін вищевказаної довідки не ґрунтується (як і право її вимагати) на положеннях Закону № 2811-XII.

Посилання апелянта щодо звернення позивача до управління соціального захисту населення за місцем її реєстрації є припущенням та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, відтак, судом апеляційної інстанції не приймається та не аналізується.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 26 березня 2019 року у справі № 408/6276/17-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Л.В. Ястребова