Справа № 560/1599/19
Суддя: Гнап Д.Д.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1599/19
РІШЕННЯ

іменем України

27 серпня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Гнап Д.Д.

за участю:секретаря судового засідання Василевської К.В. представників відповідача: Бабійчука І.П., Калужської Н.О.
розглянув адміністративну справу за позовом державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

Державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, які складені на підставі акту документальної перевірки від 15.02.2019 №0087/22-01-13-03/08594759, які складені Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржені вимога та рішення є протиправними, оскільки складені з порушенням норм законодавства.

Вказав, що за період, що був охоплений перевіркою, законодавство не містило чітких норм, які б встановлювали механізм та спосіб залучення засуджених до оплачуваної праці на підприємствах кримінально-виконавчої служби та інших об`єктах та порядок оподаткування таких виплат засудженим єдиним соціальним внеском.

Під час перевірки ревізором не враховано факт відсутності трудових договорів із засудженими, а за таких обставин працівники не є найманими особами та їх доходи не можуть бути базою нарахування єдиного соціального внеску. Засудженими, які залучалися установою до оплачуваної суспільно-корисної праці, подано заяви про їх працевлаштування без укладення строкових трудових договорів.

Зауважив, що державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є бюджетною неприбутковою організацією, основним видом економічної діяльності якої є діяльність у сфері юстиції та правосуддя, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, у межах річної суми видатків.

Разом з тим, зміни до Кримінально-виконавчого кодексу щодо укладення трудових договорів між засудженими та колонією не узгоджені з вимогами статті 51 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Проте, в кошторисах на утримання державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" за рахунок коштів загального фонду протягом останніх 5 років видатки на заробітну плату засуджених та нарахування на неї відсутні.

Вважає, що суми виплат, отримані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування та утримання єдиного внеску.

До суду 26.06.2019 надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивачем не заперечується факт залучення засуджених до оплачуваної суспільно корисної праці без укладення строкових трудових договорів, що є порушенням не лише трудового законодавства та вимог Кримінально-виконавчого кодексу України, але й права засуджених на отримання соціальних виплат, що встановлено під час перевірки.

Вважає, що державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є державною установою, має самостійний баланс, використовує працю фізичних осіб (ведеться табель обліку робочого часу засуджених та головна книга) та веде розрахунки з застрахованими особами (розрахунково-платіжна відомість), а тому, є платником єдиного внеску.

Вказав, що позивачем не відображено у звітах по ЄСВ в період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року фонд оплати праці по засуджених на загальну суму 2651898,00 грн та не перераховано суму ЄСВ, що необхідно нарахувати на виплачену заробітну плату на суму 83363,02 грн. Також, позивачем не здійснено нарахування ЄСВ на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованої заробітної плати роботодавцями на суму 500054,54 грн.

Звернув увагу на недоцільність посилання позивача на недотримання відповідачем під час прийняття спірних вимоги та рішення, положень підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, оскільки зазначені норми стосуються саме прав та обов`язків платників податків. При цьому, пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що цей кодекс не регулює питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вважає, що позивач зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок за засуджених до позбавлення волі, незалежно від укладення письмового трудового договору з засудженими та від фінансового стану державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)"

До суду 25.07.2019 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить позов задовольнити. Зазначив, що державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" не є роботодавцем по відношенню до осіб, засуджених до позбавлення волі, які відбувають покарання у виправній колонії, у зв`язку з чим, відсутні обов`язки щодо нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (лише штатні працівники). Крім того, положеннями Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5, не передбачено нарахування єдиного внеску на фонд оплати праці засуджених.

До суду 07.08.2019 надійшли заперечення, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що в період, який перевірявся, діяла велика кількість нормативно-правових актів, що регулювали питання щодо порядку задіяння засуджених на виробництві та оплату праці засуджених.

Вважає хибним посилання позивача на дотримання ним вимог Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Кримінально-виконавчого кодексу України, оскільки ним не надано доказів здійснення нарахування єдиного соціального внеску засудженим та звернення до вищого органу про виділення коштів на сплату ЄСВ у відповідному розмірі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили, підтвердили доводи, зазначені у відзиві та запереченнях.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.05.2019 позовну заяву державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" залишено без руху.

У зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.06.2019 відкрито провадження в цій адміністративній справі та вирішено її розглянути за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 02.07.2019.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 27.08.2019.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до приписів Положення про державну установу "Ізяславська виправна колонія (№31)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2116/15, державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" є установою закритого типу та здійснює правозастосовні та правоохоронні функції та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України. Виправна колонія є юридичною особою, неприбутковою установою, має самостійний баланс, рахунки в установах казначейської служби. Виправна колонія є правонаступником Ізяславської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області (№ 31).

В період часу з 14.01.2019 по 08.02.2019 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пунктів 77.1 та 77.4 статті 77 Податкового кодексу України, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", наказу Головного управління ДФС у Хмельницькій області №9 від 04.01.2019 "Про проведення планової документальної виїзної перевірки ДУ "Ізяславська виправна колонія (№31)" та плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на 2019 рік працівниками відповідача проведена документальна планова виїзна перевірка державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.09.2012 по 30.09.2018, відповідно до затвердженого плану перевірки.

За результатами проведення перевірки складено акт від 15.02.2019 №0087/22-01-13-03/08594759, відповідно до висновків якого, перевіркою виявлені порушення пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI, підпункту 1 пункту 4.3 розділу IV Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №455 від 09.09.2013, №449 від 20.04.2015 та пункту 1 статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу, а саме:

- в щомісячних звітах по єдиному соціальному внеску за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" занижено фонд оплати праці засуджених та, відповідно, не відображено суми нарахованих доходів, на які нараховується єдиний внесок за звітний місяць (із заробітної плати/доходу) на загальну суму 2651898,00 грн;

- за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не проведено нарахування єдиного внеску на суму заробітної плати засуджених в сумі 83363,02 грн, за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не нараховано єдиний внесок на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засуджених в сумі 500054,54 грн.

Всього за результатами перевірки донараховано ЄСВ на загальну суму 583417,60 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки позивачем подано заперечення від 06.03.2019 №830.

За результатами розгляду заперечення, відповідачем надано відповідь від 18.03.2019 №10635/22-01-13-04-07.

На підставі висновків перевірки, відповідачем прийнято:

- вимогу №Ю- від 21.03.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 583417,60 грн;

- рішення № від 21.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 291707,80 грн.

Зазначені вимога та рішення оскаржені в адміністративному порядку. Рішенням Державної фіскальної служби України від 10.05.2019 №21491/6/99-99-11-05-02-25 вимогу №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи вимогу №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019 протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся в суд з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 1 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Приписами частини 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, як за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Відповідно до підпункту 6 частини 2 статті 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням такої особливості, як те, що трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Так, згідно з частиною 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (у редакції до 07.10.2016) засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.

Отже, спеціальним законом до 07.10.2016 чітко не визначались підстави, форми та умови реалізації права на працю особами, засудженими до позбавлення волі, не встановлювались способи реалізації цього права (у межах цивільно-правового договору чи у межах строкового трудового договору).

Відповідно до частини 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону України від 07.09.2016 №1492-VIII (набув чинності з 08.10.2016) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

З приписів наведеної норми закону чітко і однозначно слідує, що трудовий договір повинен укладатись між засудженими до позбавлення волі та виправною колонією.

При цьому, на думку суду, слід зважати на ту обставину, що виправна колонія об`єктивно не може діяти у правовому режимі звичайного роботодавця, а засуджена до позбавлення волі особа не може бути кваліфікована у якості найманого працівника у зв`язку з специфікою функціонування органів, установ і підрозділів Державної служби виконання покарань України та умовами життєдіяльності засуджених осіб.

Частиною 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України у редакції Закону України на підставі Закону України від 03.07.2018 №2475-VIII (набув чинності з 28.08.2018) визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Таким чином, договори цивільно-правового характеру або трудові договори, де стороною є засуджена до позбавлення волі особа, укладаються з безпосередніми замовниками послуг чи робіт, а саме: з фізичними особами-підприємцями або юридичними особами, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Перелічені договори лише погоджуються адміністрацією колонії, а тому, адміністрація колонії не є стороною цих договорів у силу закону.

Тобто, в силу дії прямої норми закону трудові договори про залучення до суспільно корисної праці у період 08.10.2016 - 28.08.2018 повинні укладатись між засудженою до позбавлення волі особою та виправною колонією.

При цьому, для осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, робочий тиждень не може перевищувати норму тривалості робочого часу, встановленого законодавством про працю, який становить 40 годин (частина 1 статті 119 Кримінально-виконавчого кодексу України). Право на відпочинок (стаття 45 Конституції України) забезпечується в місцях позбавлення волі звільненням засуджених від роботи у вихідні, святкові та неробочі дні, визначені законодавством про працю, але права на щорічну відпустку в період відбування покарання засуджені не мають.

За змістом зазначених норм засуджені залучаються до оплачуваної праці саме за строковим трудовим договором, який є підтвердженням трудових відносин і підставою для сплати єдиного соціального внеску.

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Міністерством юстиції України 07.03.2013 виданий наказ "Про затвердження Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі" за №396/5, який зареєстрований 11.03.2013 за №387/22919 (далі - Інструкція №396/5).

Пунктами пунктів 2.1. та 2.2 Інструкції №396/5 визначено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Вимогами пунктів 5.2. та 5.3. Інструкції №396/5 встановлено, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку. Відрядна система оплати праці поділяється на індивідуальну і колективну (бригадну) системи оплати праці. При індивідуальній відрядній системі оплати праці заробітна плата засудженого визначається множенням кількості виготовленої продукції на відрядну розцінку за одиницю виробу. При колективній (бригадній) відрядній системі оплати праці загальна сума заробітної плати обчислюється за результатами роботи бригади в цілому за певний відрізок часу. Кожному члену бригади заробітна плата нараховується залежно від присвоєного йому в установленому порядку кваліфікаційного розряду та відпрацьованого часу.

Згідно з пунктом 5.4. Інструкції №396/5 погодинна система оплати праці для засуджених застосовується лише на роботах, що не піддаються нормуванню та точному обліку.

Суд зазначає, що трудовий договір укладається відповідно до глави ІІІ Кодексу законів про працю України. Статтею 22 Кодексу законів про працю України встановлено гарантії щодо укладення трудового договору.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженої органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу згідно з кваліфікацією і підлягає правилам внутрішнього розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи.

За трудовим договором громадянин набуває статусу "працівник", його трудові відносини регулює законодавство про працю. Він має право на відпочинок відповідно до законів про обмеження трудового дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові та безпечні умови праці, на матеріальне забезпечення у порядку соціального страхування в разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності та інші права, встановлені законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, які регламентують спірні правовідносини, дозволяє суду зробити висновок про те, що в силу вимог закону Державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, яка окреслює основні трудові права працівників: "Право громадян України на працю", тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Крім того, засудженим до позбавлення волі, відповідно до статті 59 Кримінально-виконавчого кодексу України, не передбачено надання щорічної відпустки.

Суд зазначає, що у роз`ясненні Державної фіскальної служби України "Щодо справляння єдиного внеску та укладання договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування", опублікованому у виданні "Праця і зарплата" №3 (1015) 18.01.2017, вказано, що Державна фіскальна служба України, виходячи з системного аналізу норм Кримінально-виконавчого кодексу України, Інструкції №396/5 та інших нормативно-правових актів України, дійшла висновку про те, що суми виплат, одержані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою для нарахування єдиного внеску.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в позивача відсутній обов`язок сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, а тому, і підстави для донарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій стосовно позивача відсутні.

Оскільки за результатами розгляду справи суд встановив відсутність обов`язку у позивача щодо сплати єдиного внеску за засуджених, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, суд вважає, що достатнім способом захисту прав позивача буде визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 21.03.2019 та рішення № від 21.03.2019.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практики Європейського суду з прав людини, зокрема, пунктом 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість позивач довів ті обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Тому, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На користь позивача необхідно стягнути суму судового збору у розмірі 13126,90 грн, сплачену відповідно до платіжних доручень №456 від 20.05.2019 та №514 від 03.06.2019.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю- від 21.03.2019.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області № від 21.03.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнути на користь державної установи "Ізяславська виправна колонія (№31)" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області судовий збір у розмірі 13126 (тринадцять тисяч сто двадцять шість) грн 90 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 03 вересня 2019 року

Позивач:Державна установа "Ізяславська виправна колонія (№31)" (вул. Гагаріна 4, м. Ізяслав, Хмельницька область, 30300 , код ЄДРПОУ - 08594759)
Відповідач:Головне управління ДФС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука 17, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 39492190)

Головуючий суддя Д.Д. Гнап