Справа № 640/6589/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 вересня 2019 року № 640/6589/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - ГУ ПФУ у м. Києві, відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови у перерахунку пенсії за віком із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі періоду роботи ОСОБА_1 з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2013 року в Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням періоду роботи з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2013 року в Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні до стажу у подвійному розмірі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він перебуває на обліку у ГУ ПФУ у м. Києві та отримує пенсію, при призначенні якої йому не було зараховано у подвійному розмірі стаж роботи з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2013 року у Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні.

Посилається на те, що 26 березня 2018 року він звернувся до відповідача із заявою про зарахування вказаного стажу роботи у подвійному розмірі. Проте, відповідач, листом від 23 квітня 2018 року повідомив про те, що стаж роботи до 01 січня 2004 року був зарахований при обчисленні пенсії у подвійному розмірі, а стаж після 01 січня 2004 року - в одинарному.

Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота у протитуберкульозному диспансері закладу охорони здоровя зараховується до стажу у подвійному розмірі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження).

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

08 липня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що відповідно до розпорядження від 14 січня 2015 року стаж роботи позивача з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2013 року зараховано у подвійному розмірі, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з 16 листопада 2010 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

26 березня 2018 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням подвійного стажу роботи за період з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2013 року у Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні.

ГУ ПФУ у м. Києві листом від 23 квітня 2018 року за вих. №1057/03/С-753 повідомило позивача про те, що при визначення коефіцієнту страхового стажу для обчислення розміру пенсії, страховий стаж після 01 січня 2004 року обчислюється відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Також, у листі зазначено, що відповідно до пільгових довідок, які видані в Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднання «Фтизіатрія» у м. Києві на підставі заяви від 03 січня 2018 року позивачу обчислено пільговий стаж за період роботи з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2018 року, а тому загальний стаж становить 46 років 6 місяців 18 днів, коефіцієнт страхового стажу складає - 0,46500, який був визначений відповідно до норм чинного законодавства.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини 1 статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Кошти Пенсійного фонду відповідно до статті 73 Закону №1058-IV використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011 (далі - Положення №384/2011), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України.

Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є, зокрема: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством; виконання інших завдань, визначених законами України та покладених на Пенсійний фонд України Президентом України (пункт 3 Положення №384/2011).

Згідно з пунктом 1 розділу 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року №28-2 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №41/26486 (далі - Положення №28-2), головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 2 Положення № 28-2 визначено, що управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами Правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду.

Серед основних завдань управління, відповідно до пункту 4 Положення, зокрема, є: призначення (перерахунок) і виплата пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснення інших повноважень, визначених законом.

Тобто органи Пенсійного фонду України є суб`єктами владних повноважень, наділені владними управлінськими функціями, завданнями яких є, зокрема призначення і виплата пенсій згідно із законодавством України.

Згідно із статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Матеріалами справи встановлено, що згідно із записами, наявними у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , позивач з 09 вересня 1997 року працювала у Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні на посаді бухгалтера по розрахункам з працівниками.

З 09 грудня 1997 року позивач переведений на посаду заступника головного бухгалтера Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні.

Згідно наказу ГУОЗ №285 від 17 вересня 1997 року з 01 січня 2018 року Київське міське спеціалізоване протитуберкульозне медичне об`єднання реорганізовано шляхом поділу із створенням Київського міського центрального протитуберкульозного диспансеру.

У подальшому, позивач з 20 вересня 2011 року переведений на посаду головного бухгалтера.

18 жовтня 2013 року заклад перейменовано в територіальне медичне об`єднання «Фтизіатрія» у м. Києві.

01 листопада 2013 року позивач звільнений із займаної посади згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України.

У відповідності до довідки від 15 грудня 2017 року №72/вк, виданої Територіальним медичним об`єднанням «Фтизіатрія» у м. Києві, ОСОБА_1 дійсно працювала в Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному об`єднанні з 09 вересня 1997 року (наказ №65-к від 15 вересня 1997 року) по 01 листопада 2013 року (наказ №165-к від 01 листопада 2013 року) на посаді головного бухгалтера.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» протитуберкульозні заклади - лікувально-профілактичні заклади охорони здоров`я (протитуберкульозні диспансери, лікарні, санаторно-курортні, інші заклади) чи їх структурні підрозділи, в яких надається медична допомога хворим на туберкульоз. Перелік протитуберкульозних закладів затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 липня 2009 року №514, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 09 вересня 2009 року за №842/16858 затверджено Перелік протитуберкульозних закладів (далі - Перелік №514), у відповідності до пункту 1.1 якого, до таких закладів також відносяться Територіальні медичні об`єднання (протитуберкульозне, фтизіатричне).

Таким чином, Територіальне медичне об`єднання «Фтизіатрія» у м. Києві відноситься до протитуберкульозних закладів, визначених Переліком №514.

З огляду на викладене, матеріалами справи встановлено, що у період з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2013 року позивач працював у закладі охорони здоров`я, що здійснює діагностику та надає лікувально - профілактичну допомогу хворим на туберкульоз, а тому він має право на зарахування стажу за вказаний період у подвійному розмірі.

Водночас, з копії пенсійної справи вбачається, що позивач неодноразово, а саме: 11 січня 2013 року, 06 листопада 2013 року, 12 січня 2015 року та 03 січня 2018 року, звертався до Управління Пенсійного фонду із заявами про перерахунок його пенсії за віком по стажу.

Згідно з розпорядженням ГУ ПФУ у м. Києві №815179 від 17 січня 2018 року, 03 січня 2018 року пенсія позивача була перерахована у зв`язку зі зміною стажу.

Так, у розділі «Розрахунок стажу» вказаної довідки зазначено, що стаж роботи позивача у період з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2013 року зараховано у подвійному розмірі, у зв`язку з працею в інфекційному закладі, а саме:

- за період з 09 вересня 1997 року по 30 червня 2000 року зараховано стаж у розмірі 5 років сім місяців 16 днів;

- за період з 01 липня 2000 по 31 грудня 2003 року - 7 років;

- за період з 01 січня 2004 року по 30 листопада 2010 року - 13 років 10 місяців;

- за період з 01 грудня 2010 року по 31 грудня 2012 року - 4 роки 2 місяці;

- за період з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2013 року - 1 рік 8 місяців 2 дні.

Загальний стаж за період роботи з 09 жовтня 1973 по 29 вересня 2015 року становить 46 років 6 місяців 18 днів.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що період роботи позивача з 09 вересня 1997 року по 01 листопада 2013 року, до якого також входить спірний період з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2013 року, був зарахований ГУ ПФУ у м. Києві у подвійному розмірі.

Таким чином, при здійсненні перерахунку пенсії позивача за віком ГУ ПФУ у м. Києві був врахований період роботи позивача у закладі охорони, у подвійному розмірі, у зв`язку з чим, підстав для скасування рішення ГУ ПФУ у м. Києві, оформленого листом від 23 квітня 2018 року за вих. №1057/03-С-753 судом не встановлено.

Крім того, підстави для зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням періоду роботи з 01 січня 2004 року по 01 листопада 2013 року в Київському міському спеціалізованому протитуберкульозному медичному об`єднанні до стажу у подвійному розмірі також відсутні, оскільки матеріалами справи встановлено, що такі дії ГУ ПФУ у м. Києві вже були здійснені, про що свідчить розпорядження №815179 від 17 січня 2018 року, а також лист ГУ ПФУ у м. Києві від 23 квітня 2018 року за вих. №1057/03-С-753.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при прийнятті спірного рішення, оформленого листом від 23 квітня 2018 року за вих. №1057/03-С-753 діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності вчинених дій та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко