Справа № 240/3984/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 240/3984/19

адміністративне провадження № К/9901/24590/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Єресько Л. О., Шишова О. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року у справі № 240/3984/19 за позовом ОСОБА_1 , третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Громадської організації "Проти придурків та ідіотів" до Коростишівської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Коростишівської районної державної адміністрації від 11 березня 2019 року № 81;

- визнати бездіяльність Коростишівської районної державної адміністрації щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 14 лютого 2019 року;

- зобов`язати Коростишівську районну державну адміністрацію розглянути звернення ОСОБА_1 від 14 лютого 2019 року в установленому порядку.

2. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року, адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Коростишівської районної державної адміністрації щодо не розгляду звернення ОСОБА_1 від 14 лютого 2019 року.

Зобов`язано Коростишівську районну державну адміністрацію розглянути звернення ОСОБА_1 від 14 лютого 2019 року в установленому законодавством порядку.

В решті позовних вимог - відмовлено.

3. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу.

4. Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить забезпечення апеляційного перегляду справи. Касаційне оскарження судового рішення допускається лише у визначених законом випадках.

5. Наведеним конституційним положенням кореспондує ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

6. Частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

7. Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

8. Аналіз вказаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

9. Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

10. Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

11. За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України), а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України).

12. Аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмета доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

13. Статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

14. З матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень слідує, що розгляд справи у суді першої інстанції здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

15. Враховуючи характер спірних правовідносин та предмет позову, а також приймаючи до уваги відсутність даних про те, що розгляд справи становить значний суспільний інтерес, Верховний Суд приходить до висновку про наявність законних підстав вважати дану справу такою, що є незначної складності.

16. Обставини, які є критерієм для віднесення вказаної справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин третьої та четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі не містяться.

17. Скаржник у касаційній скарзі посилаючись на пп. «а» п. 2 ч. 3 ст.389 Цивільного процесуального кодексу України, що є аналогічними з пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає, що ця справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки суди попередніх інстанцій, на думку ОСОБА_1 , переглянули правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18.

17. Колегія суддів зазначає, що таке обґрунтування касаційної скарги має суб`єктивну оцінку самого скаржника та не підтверджується змістом оскаржуваних судових рішень. Крім цього, посилання на висновки в адміністративній справі № 1640/2594/18, що були зроблені під час касаційного перегляду Верховним Судом, не можуть бути співставлені з висновками судів, рішення яких оскаржується в межах цієї справи, оскільки спірні правовідносини виникли за різних обставин та між іншими суб`єктами таких правовідносин.

18. Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

19. Суд також звертає увагу на положення пункту 32 Копенгагенської Декларації, схваленої 12-13 квітня 2018 року у Комітеті міністрів Ради Європи, згідно з яким схвалюється суворе та послідовне застосування критеріїв стосовно прийнятності заяви у судовому процесі та в повному обсязі використання можливості оголосити заяву неприйнятною, якщо заявники не постраждали від значної шкоди.

20. Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену в ухвалі щодо неприйнятності у справі Азюковська проти України (Azyukovska v. Ukraine) від 09 жовтня 2018 року (заява № 26293/18), в якій заявником оскаржувалась відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, Суд вказав, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

21. Крім цього, Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 36 рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» від 21 лютого 1975 року № 4451/70, п. 57 рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року № 8225/78, п. 37 рішення у справі «Guerin v. France» від 29 липня 1998 року № 25201/94, п. 96 рішення у справі «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року № 29731/96, п. 53, 55 рішення у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року № 15123/03, п. 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року № 24402/02, п. 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України»); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах «Osman v. The United Kingdom» від 28 жовтня 1998 року № 23452/94 та «Kreuz v. Poland» від 19 червня 2001 року № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляд судом апеляційної інстанції (п. 48 рішення у справі «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року № 21920/93 та рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року № 26737/95).

22. При цьому Європейський суд з прав людини виходить з того, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням одного з основоположних аспектів верховенства права, а саме принципу правової визначеності та дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення; відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (п. 51, 52 рішення у справі «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року № 52854/99, п. 46, 47 рішення у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року № 32053/13).

23. Суд також враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 вказаних Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

24. У відповідності до пункту 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

25. Отже, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті у справі незначної складності, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виняткові обставини відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

26. За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

27. При цьому, відмова у відкритті касаційного провадження не може свідчити про порушення права заявника на доступ до суду, адже він реалізував своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, та його апеляційну скаргу розглянув у встановленому законом порядку суд апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року у справі № 240/3984/19.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач М. М. Яковенко

Судді Л. О. Єресько

О. О. Шишов