Справа № 440/4746/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 р.Справа № 440/4746/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача Баранова В.І.

представник відповідача Ємець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, повний текст складено 19.04.19 року по справі № 440/4746/18

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз"

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС України

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 № щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем екологічний податок у розмірі 3 926 546,62 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що ПАТ "Полтавагаз" є підприємством, яке протягом 2014 та 2015 років виконувало функції розподілу природного газу, газу (метану) вугільних родовищ та постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ згідно виданих ліцензій на постачання та розподіл природного газу. На запит відповідача Міністерством екології та природних ресурсів України надано роз`яснення від 23.10.2017 №7/3892-17, згідно з яким на державному рівні питання щодо переліку речовин, які визнаються забруднюючими та за які справляється екологічний податок, визначається відповідно до ст. 243 Податкового кодексу України, до яких, крім інших, відносяться "вуглеводні". Метан віднесено до переліку речовин, які входять до "вуглеводнів" відповідно до Переліку речовин, які входять до "твердих речовин" та "вуглеводнів" і за викиди яких справляється збір, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 14.03.2002 №104. У зв`язку з цим, на думку відповідача, викиди природного газу в атмосферне повітря слід розцінювати як викиди метану, оскільки природний газ на 96-98% складається з метану.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у період з 24.07.2018 по 18.09.2018 посадовими особами Харківського ОВПП на підставі направлень від 24.07.2018 №127 та №128, відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" з питання повноти нарахування та сплати екологічного податку за викиди забруднюючих речовин в частині використання газу на виробничо-технологічні втрати та витрати за період з 01.07.2014 по 30.06.2017, за результатами якої складено акт від 25.09.2018 №53/28-10-50-14/03351912 (далі - акт перевірки) (а.с. 13-101 т. 1).

Висновком акту перевірки зафіксовано факт порушення позивачем пп. 242.1.1 п. 242.1 ст. 242, п. 249.3 ст. 249 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено екологічний податок на загальну суму 3 141 237,29 грн, у тому числі по періодах: за 3 квартал 2015 року - 138437,13 грн, за 4 квартал 2015 року - 619 005,43 грн, за 1 квартал 2016 року - 330 063,12 грн, за 2 квартал 2016 року - 176 444,83 грн, за 3 квартал 2016 року - 205 237,45 грн, за 4 квартал 2016 року - 1 012 165,78 грн, за 1 квартал 2017 року - 509287,20 грн, за 2 квартал 2017 року - 150 596,35 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 №, яким за порушення пп. 242.1.1 п. 242.1 ст. 242, п. 249.3 ст. 249 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем екологічний податок (надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення) на 3 926 546,62 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням - 3 141 237,29 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 785309,33 грн (а.с. 110-112 т. 1).

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що розрахунок суми екологічного податку, ґрунтується на недостовірних та недоведених даних, а тому є безпідставним, у зв`язку з чим спірне податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 № підлягає скасуванню, як протиправне.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи ПАТ "Потавагаз" перебуває на обліку в Харківському ОВПП, у періоді за який проводилась перевірка, позивач був платником, крім іншого, екологічного податку за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин, у тому числі вуглеводнів.

ПАТ "Потавагаз" є оператором газорозподільних мереж та надає споживачам послуги з розподілу природного газу газорозподільними мережами.

Як зазначено в акті перевірки, за технологією діяльності з розподілу природного газу у оператора виникають виробничо-технологічні витрати природного газу, граничні річні обсяги яких розраховуються відповідно до Методик, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264.

В ході проведення перевірки встановлено, що ПАТ "Потавагаз" у перевірений період для здійснення господарсько-виробничої діяльності здійснювало придбання природного газу для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат у ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ТОВ фірма "ТДК", ТОВ "Полтавагаз Збут", ТОВ ГК "Укргаз", ТОВ "Газпромінвест" за відповідними договорами.

Отриманий обсяг природного газу на виробничо-технологічні витрати та нормовані втрати транспортовано магістральними трубопроводами ПАТ "Укратрансгаз", ГПУ ПАТ "Укргазвидобування" та НГВУ "Полтава Нафтогаз" ПАТ "Укрнафта".

В ході проведення перевірки позивач на підтвердження факту списання на витрати природного газу для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат надав бухгалтерські довідки щодо списання на ці витрати за період з 01.07.2014 по 30.06.2017. При цьому загальний обсяг списаного на втрати природного газу, придбаного від ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", ТОВ фірма "ТДК", ТОВ "Полтавагаз Збут", ТОВ ГК "Укргаз", ТОВ "Газпромінвест" склав 100 932,436 м3.

Однак перевіркою встановлено, що обсяги виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат природного газу ПАТ "Потавагаз" у перевірений період відповідно до Методики 1 складають 64 443,86 тис. м3, за Методикою 2 - 186,9477 тис. м3, за Методикою 3 - 36301,62 тис. м3 газу.

Враховуючи викладене, відповідачем сформульовано висновок, відповідно до якого наслідком використання природного газу на виробничо-технологічні витрати та виробничо-технологічні втрати згідно методики 1 та 2 є втрати природного газу саме через газорозподільні та внутрішньобудинкові мережі, які є стаціонарними джерелами забруднення у відповідності до ст. 1 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", а тому дані втрати є викидами в атмосферне повітря, в силу чого відносяться до об`єкту оподаткування екологічним податком.

Відповідно до обставин встановлених перевіркою, за період з 01.04.2014 по 30.06.2017 ПАТ "Полтавагаз" задекларовано екологічний податок (надходження від викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення) лише у сумі 199 585,48 грн.

Виходячи з цього відповідачем була обчислена сума екологічного податку за період з 01.07.2014 по 30.06.2017 по ПАТ "Полтавагаз", яка склала 4 508 173,41 грн.

За мінусом самостійно сплачених позивачем сум екологічного податку у розмірі 199585,48 грн та суми нарахованого перевіркою податку за 3 квартал 2014 року - 2 квартал 2015 року у розмірі 1167350,64 грн, яка виключена з розрахунку на підставі ст. 102 Податкового кодексу України, відповідач визначив суму до сплати у розмірі 3 141 237,29 грн.

Тож узагальнюючи доводи, наведені в акті перевірки, слід відмітити, що мотиви відповідача зводяться до двох тверджень:

1) метан - це забруднююча речовина;

2) розрахунок викидів має здійснюватися у відповідності до методик, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно та обгрунтовано не погодився з такими твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Положеннями пп. 240.1.1 п. 240.1 ст. 240 Податкового кодексу України визначено, що платниками екологічного податку є суб`єкти господарювання, юридичні особи, що не провадять господарську (підприємницьку) діяльність, бюджетні установи, громадські та інші підприємства, установи та організації, постійні представництва нерезидентів, включаючи тих, які виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюються, зокрема викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення.

Підпунктом 242.1.1 п. 242.1 ст. 242 Податкового кодексу України визначено об`єкт та базу оподаткування по екологічному податку, що справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, зокрема, обсяги та види забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Стаціонарне джерело забруднення, згідно з п.п. 14.1.230 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, - підприємство, цех, агрегат, установка або інший нерухомий об`єкт, що зберігає свої просторові координати протягом певного часу і здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферу та/або скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти.

Відповідно до п. 249.2 ст. 249 Податкового кодексу України, у разі якщо під час провадження господарської діяльності платником податку здійснюються різні види забруднення навколишнього природного середовища та/або забруднення різними видами забруднюючих речовин, такий платник зобов`язаний визначати суму податку окремо за кожним видом забруднення та/або за кожним видом забруднюючої речовини.

Згідно з п. 249.3 ст. 249 Податкового кодексу України, суми екологічного податку, який справляється за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, обчислюються платниками податку самостійно щокварталу виходячи з фактичних обсягів викидів та ставок податку.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що лише фактичні обсяги викидів забруднюючих речовин можуть бути взятими для обчислення суми податку.

Перелік забруднюючих речовин визначено п. 243.1 ст. 243 Податкового кодексу України, серед яких значаться забруднюючі речовини "вуглеводні" та "тверді речовини".

Перелік зазначених забруднюючих речовин затверджено наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 14.03.2002 №104 "Про затвердження Переліку речовин, які входять до "твердих речовин" та "вуглеводнів" і за викиди яких справляється збір" (далі - Наказ №104).

Статтею 243 Податкового кодексу України передбачено ставки податку за викиди в атмосферне повітря окремих забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, в т.ч. забруднюючих речовин "вуглеводні" та "тверді речовини".

В переліку забруднюючих речовин в розділі "вуглеводів" Наказу №104 наведено перелік забруднюючих речовин, у тому числі й метан, етан, пропан, бутан, пентан.

Відповідно до п. 243.1 ст. 243 Податкового кодексу України, ставка податку за викиди в атмосферне повітря окремих забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення складає:

- за ІІІ, ІV квартали 2014 року та 2015 рік згідно з Законом України від 27.03.2014 №1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" - 87,81 грн;

- за 2016 рік згідно з Законом України від 24.12.2015 №909-VIII - 111,26 грн;

- за 2017 рік згідно з Законом України 20.12.2016 №1791-VIII - 124,61 грн.

Кодекс газорозподільних систем, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2494 (далі - Кодекс ГРМ), який визначає правові, технічні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, вказує на порядок застосування вищезазначеної Методики, а саме: згідно з п. 2 розділу 6 глави ІІІ Методика застосовується для визначення очікуваних річних обсягів втрат та ВТВ.

Так, відповідно до п. 4 гл. 6 розділу ІІІ вказаного Кодексу ГРМ, об`єм (обсяг) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу за підсумками місяця та календарного року визначається Оператором ГРМ відповідно до глави 1 розділу XII цього Кодексу та розраховується як різниця між об`ємом (обсягом) надходження природного газу, до ГРМ у відповідний період і об`ємом (обсягом) природного газу, який розподілений між підключеними до/через ГРМ споживачами та переданий в суміжні ГРМ протягом зазначеного періоду.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ототожнення визначених таким чином обсягів виробничо-технологічних витрат природного газу (обсягів ВТВ) з обсягом викиду природного газу в атмосферне повітря та визначення їх як об`єкта оподаткування екологічним податком є неправомірним з огляду на наступне.

Обсяги природного газу, за допомогою яких здійснюється фізичне балансування в ГРМ, у відповідності з визначенням, яке дає Кодекс ГРМ, є істотною частиною ВТВ. Однак, на теперішній час не існує будь-яких методик, які б дозволяли визначити окремий обсяг саме цих витрат в загальному обсязі природного газу для ВТВ. Фізичне балансування ГРМ є комплексом технічних і технологічних заходів, які вживаються Оператором ГРМ для утримання тиску природного газу в ГРМ на рівні, необхідному для безпечного й ефективного розподілу природного газу. Тобто, це природний газ, який постійно перебуває в мережах для забезпечення руху природного газу та працездатності мереж, - використовується для забезпечення технологічного процесу, і не викидається в повітря.

Як вже зазначалося, наказом Міністерства палива та енергетики України "Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами" від 30.05.2003 №264 затверджено методики визначення граничних витрат та втрат природного газу.

Проте ці методики стосуються не визначення фактичних викидів природного газу в повітря, а всіх технологічних витрат та втрат, до того ж граничних, а не фактичних, серед яких саме викиди природного газу окремо не виділяються. Методики не стосуються визначення фактичних викидів природного газу в атмосферне повітря.

Викиди в атмосферне повітря можливі на газорегуляторних пунктах, де у виключних критичних випадках необхідності зниження тиску в мережах, відбувається викид природного газу у повітря.

Згідно положень ст. 31 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. 4 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" та з метою удосконалення розробки екологічних нормативів, наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України від 10.02.1995 №7 затверджено Інструкцію про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві (далі по тексту - Інструкція).

Так, пункт 1.1 зазначеної Інструкції містить в собі методичні вказівки щодо змісту та форми необхідних документів для створення звіту з інвентаризації викидів забруднюючих речовин, які утворюються на підприємстві з урахуванням технологічного процесу та його особливостей.

Приписами пункту 1.2 цієї Інструкції узагальнені та викладені основні вимоги до порядку проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин і представлення її в Мінприроди, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища; оформлення звіту по проведенню інвентаризації викидів забруднюючих речовин.

Відповідно до п. 1.7 цієї ж Інструкції, при інвентаризації викидів забруднюючих речовин використовуються матеріали прямих методів вимірів, які ґрунтуються на проведенні безпосередніх інструментальних вимірів; розрахункових методів; матеріали технологічного регламенту та проектних показників. В необхідних випадках для розрахунку кількісних характеристик викидів повинні застосовуватись галузеві методики, затверджені Мінприроди.

Разом з тим, під час проведеної перевірки встановити фактичний обсяг такого викиду, провести його інвентаризацію не виявляється можливим, оскільки відповідно до пункту 1.7 Інструкції про зміст та порядок складання звіту проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві, для цього не існує галузевих методик, затверджених Мінприроди, а розрахункові методи не дають можливості встановити фактичний обсяг викидів.

Методика визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, що затверджена наказом Мінпаливенерго від 30.05.2003 №264, визначає граничні обсяги втрат та умовну розрахункову величину втрат залежно від технічних характеристик газопроводу, але не надає можливість визначити фактичні втрати, зокрема, ті з них, які стали саме викидами в атмосферне повітря.

Метрологічні втрати на приладах обліку, які не є викидами в атмосферне повітря - є комерційними втратами. Так, на побутових лічильниках газу споживачів, відповідно до чинного в Україні ДСТУ 3336-96 "Лічильники газу побутові. Загальні технічні вимоги", внаслідок похибок вимірювання може "втрачатись" від 1,5% (на нових лічильниках) до 6 % від спожитого газу - через кілька років експлуатації приладу. При цьому природний газ фактично не викидається у повітря, але кількість зафіксованого лічильниками природного газу може бути меншою за кількість фактично спожитого природного газу внаслідок похибки вимірювання.

Оскільки природний газ має фізичну властивість змінювати фактичний об`єм від зміни температури (Закон Гей- ОСОБА_1 ), то це створює різницю між показниками лічильників постачальника та споживача.

Для подолання зазначеного дисбалансу застосовується Методика визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об`єму газу до стандартних умов, що затверджена наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 №595 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.12.2003 за №1224/8545.

Відповідно до п. 56.4 ст. 56 Податкового кодексу України, підтвердження правильності нарахування будь-якого нарахування має бути підтверджене належними доказами та не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями п. 250.12 ст. 250 Податкового кодексу України, встановлюється єдиний порядок перевірки правильності визначення платниками податку фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення. Так, контролюючі органи залучають за попереднім погодженням працівників органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим та центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища для перевірки правильності визначення платниками податку фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення, скидів та розміщення відходів.

Матеріалами справи підтверджено, що впродовж періоду, за який проведено перевірку, позивачем подавалися податкові декларації з екологічного податку з відповідними розрахунками, які прийняті контролюючим органом, на підтвердження чого позивач долучив до матеріалів справи копії вказаних декларацій з додатками та копії квитанцій про їх прийняття (а.с. 116-248 т. 1, 1-250 т. 2, 1-250 т. 3, 1-171 т. 4).

При цьому, жодних інших перевірок фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення (виїзд на місце розташування, замір фактичних обсягів викидів по стаціонарному джерелу з урахуванням його технологічного режиму роботи тощо) під час проведення документальної позапланової перевірки відповідачем не здійснювалося.

Тобто, при здійсненні перевірки контролюючим органом, в порушення вимог п. 250.12 ст. 250 Податкового кодексу України, не залучено працівників центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища для перевірки правильності визначення платником податку фактичних обсягів викидів стаціонарними джерелами забруднення.

Згідно з положеннями пп. 250.2.1 п. 250.2 ст. 250 Податкового кодексу України, платники податку складають податкові декларації до контролюючих органів та сплачують податок за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення, скиди забруднюючих речовин у водні об`єкти, розміщення протягом звітного кварталу відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах - за місцем розміщення стаціонарних джерел, спеціально відведених для цього місць чи об`єкті за місце розміщення стаціонарних джерел.

Під час судового розгляду відповідач не спростував тієї обставини, що декларації з екологічного податку, які подані позивачем у перевірений період, ґрунтувалися виключно на декларуванні викидів стаціонарними джерелами забруднення, що перевірялися центральним органом виконавчої влади (або його підрозділом), що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища. На підставі виданих дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами позивач самостійно обчислює суму екологічного податку щоквартально, виходячи з фактичних обсягів викидів відповідно до положень ст. 249 Податкового кодексу України. Саме ці розрахунки і є підставою для нарахування екологічного податку.

При цьому, всупереч наведеному, відповідач здійснив нарахування екологічного податку не на фактичні обсяги забруднюючих речовин, викинутих в повітря та підтверджених органом виконавчої влади (або його підрозділу), що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, а виходячи із власних розрахунків.

Між тим, контролюючим органом при нарахуванні екологічного податку не було зазначено перелік та місце розташування стаціонарних джерел забруднення, які обсяги фактичних викидів здійснено по кожному з них, по яких структурних підрозділах позивача здійснено розрахунок, зазначений в акті перевірки.

Тобто, під час проведення перевірки відповідачем не вживалися заходи щодо встановлення фактичних викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин.

Також слід зазначити, що нормами Податкового кодексу Украйни не визначено термін (поняття) "Забруднюючі речовини".

При цьому, положенням п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України встановлено, що інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Термін (поняття) "Забруднюючі речовини" визначається Законом України "Про охорону атмосферного повітря", відповідно до ст. 1 якого забруднююча речовина - речовина хімічного та біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища.

Перелік найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, викиди яких в атмосферне повітря підлягають регулюванню, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 №1598. Метан до речовин, визначених цим Переліком, викиди яких підлягають регулюванню, не відноситься.

Крім того, нормативи граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел затверджені наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України "Про затвердження нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин із стаціонарних джерел" від 27.06.2006 №309. При цьому, метан до переліку забруднюючих речовин теж не віднесено.

Відповідно до Порядку організації та проведення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.1999 №343, метан не відноситься до списків забруднюючих речовин, і моніторинг за метаном ні на загальнодержавному, ні на регіональному рівні не здійснюється.

За приписами статті 31 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" державний облік у галузі охорони атмосферного повітря здійснюється за єдиною системою у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 31 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" Кабінет Міністрів України затвердив Постанову №1655 від 13.12.2001, пункт 5 якої визначає, що форми і строки надання первинної, звітної документації, матеріалів інвентаризації затверджуються Мінприроди за погодженням з Держстатом, а форми державної статистичної звітності в галузі охорони атмосферного повітря - Держстатом за погодженням з Мінприроди.

Держстат, після погодження з Мінприроди, видав наказ (який був чинний у період, що перевірявся) №396 від 20.10.2008 "Про затвердження Інструкції щодо заповнення форм державних статистичних спостережень про охорону атмосферного повітря №2-ТП (повітря) "Звіт про охорону атмосферного повітря" (річна) та №2-ТП (повітря) "Звіт про охорону атмосферного повітря" (квартальна)", у котрій виклав класифікацію викидів, що підлягають державним спостереженням. А саме: усі викиди, які підлягають обліку розділені на дві групи: Забруднюючі речовини; Парникові гази.

Виключно парниковим газом метан визначений Методичними рекомендаціями щодо підготовки методик для інвентаризації викидів парникових газів від антропогенних джерел, затверджених наказом Національного агентства екологічних інвестицій України від 05.10.2009 №73, Методикою розрахунку викидів забруднюючих речовин та парникових газів у повітря від використання палива на побутові потреби в домогосподарствах, затвердженою наказом Держкомстату України від 22.04.2011 №98, Методикою розрахунку викидів забруднюючих речовин та парникових газів у повітря від транспортних засобів, затвердженою наказом Держкомстату України від 13.11.2008 № 452.

Пункт 3.2 ст. 3 Податкового кодексу України встановлює, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким міжнародним договором, який ратифікований Законом №1430-IV від 04.02.2004 і яким регулюються питання, котре впливає на оподаткування, є Кіотський протокол.

Директива №2008/1/ЕС Європейського Парламенту та Ради "Про комплексне запобігання та контроль забруднень", адресована державам - членам ЄС, містить примірний перелік забруднюючих речовин, для яких встановлюються граничні величини викидів, серед яких "метану" також немає.

Додаток А до Кіотського протоколу встановлює, що парниковими газами є: діоксид вуглецю (С02), метан (СН4), закис азоту (N20), гідрофторвуглеводи (ГФВ), перфторвуглеводи (ПФВ) і гексафторид сірки (SF6).

Відповідно до Порядку організації та проведення моніторингу в галузі охорони атмосферного повітря, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.1999 за №343, "метан" не відноситься до списків забруднюючих речовин, і моніторинг за "метаном" ні на загальнодержавному, ні на регіональному рівні не проводиться.

Виключно парниковим газом "метан" визначений також Методичними рекомендаціями щодо підготовки методик для інвентаризації викидів парникових газів від антропогенних джерел, затверджених наказом Національного агентства екологічних інвестицій України від 05.10.2009 за №73, Методикою розрахунку викидів забруднюючих речовин та парникових газів у повітря від використання палива на побутові потреби в домогосподарствах, затвердженою наказом Держкомстату України від 22.04.2011 за №98, Методикою розрахунку викидів забруднюючих речовин та парникових газів у повітря від транспортних засобів, затвердженою наказом Держкомстату України від 13.11.2008 за № 452.

Підсумовуючи все викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що метан є парниковим газом та не відноситься до забруднюючих речовин.

Відтак, викиди метану відповідно до діючого законодавства не нормуються.

Отже, посилання апелянта на наказ Міністерства екології та природних ресурсів України №104 від 14.03.2002 "Про затвердження переліку речовин, які входять до "твердих речовин" та "вуглеводнів" і за викиди яких справляється збір", судова колегія вважає безпідставним, оскільки зазначений Наказ, зокрема, встановлює перелік "Твердих речовин" та "Вуглеводнів", але не забруднюючих речовин, що є вуглеводнями. Перелік речовин у цьому Наказі встановлений не з метою справляння екологічного податку, а терміни наведені у ньому протирічать термінам, встановленим міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а саме - Кіотському протоколу. Даний Наказ був розроблений на виконання Постанови Кабінету Міністрів України №303 від 01.03.1999 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору". Проте, постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 27.12.2010 "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" Постанова №303 від 01.03.1999 втратила чинність. Згідно з листом Міністерства юстиції № 39206/29463-0-33-17/10.1 від 09.10.2017 зазначений Наказ мав бути скасований не пізніше 12.02.2011, але діє у поточний момент всупереч чинному законодавству України.

Таким чином, викиди в атмосферне повітря чітко диференціюються на такі дві складові, як забруднюючі речовини, які підлягають оподаткуванню згідно зі ст. 243 Податкового кодексу України, та парникові гази.

При цьому, положення розділу VІІ "Екологічний податок" Податкового кодексу України, зокрема ст. 243 цього Кодексу, встановлює відповідні ставки податку за викиди в атмосферне повітря саме забруднюючих речовин, перелік яких є вичерпним, серед яких є і "вуглеводні".

Разом з тим, Податковий кодекс України не містить правового визначення і регулювання правовідносин щодо справляння екологічного податку за викиди в атмосферне повітря окремої складової елементу чи речовини забруднюючої речовини.

Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних правовідносинах необґрунтовано розширив зміст Наказу №104 та поширив його на положення ст. 243 Податкового України.

Оскільки метан є парниковим газом, який не відноситься до забруднюючих речовин, то відповідно до чинного законодавства його викиди не нормуються і не підлягають оподаткуванню згідно зі ст. 243 Податкового України.

Крім того, судова колегія зазначає, що відповідачем ані під час проведення перевірки, ані у судовому засіданні не зазначено за яким конкретно стаціонарним джерелом викидів забруднюючих речовин було занижено екологічний податок, до якої саме податкової декларації екологічного податку невірно складено Розрахунки за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що висновки перевірки не ґрунтуються на фактичних обставинах щодо обсягу викидів позивачем забруднюючих речовин в атмосферне повітря та за відсутності доведеного у встановленому законом порядку факту викиду забруднюючих речовин, внаслідок чого зроблені в ході перевірки розрахунки викидів не відповідають дійсності.

За таких обставин розрахунок суми екологічного податку, який ґрунтується на недостовірних та недоведених даних є безпідставним, у зв`язку з чим спірне податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 № підлягає скасуванню, як протиправне, а позов - задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року по справі №440/4746/18 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в особі Харківського управління залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року по справі № 440/4746/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 30.08.2019 року