Справа № 460/1741/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2019 року м. Рівне №460/1741/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області (далі ГУ ДКСУ у Рівненській області), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання починаючи з 30.10.2018 постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №42230/11/9104 згідно з якою Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь позивача відповідно до статтей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції закону, яка діяла до 01 січня 2008 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010;

зобов`язати відповідача вчинити дії, спрямовані на подальше виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №42230/11/9104 згідно з якою Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь позивача відповідно до статтями 50, 54, 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в редакції закону, яка діяла до 01.01.2008, виходячи з розміру мінімальної пенси за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконанні ГУ ДКСУ у Рівненській області перебувала постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), згідно з якою Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_2 відповідно до статтей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції закону, яка діяла до 01.01.2008, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010. В квітні та травні 2019 року він звертався до відповідача із скаргами щодо невиконання такого судового рішення, однак відповідачем було повідомлено, що таке виконане 30.10.2018. Зазначає, що вказане судове рішення на даний час є чинним, судом касаційної інстанції не скасоване, він як стягувач живий, відтак, йому незрозуміло як дане рішення могло бути виконане та чому з 30.10.2018 воно не виконується. Відтак, невиконання вищевказаного судового рішення починаючи з 30.10.2018 вважає протиправною бездіяльністю відповідача. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що Керуючись нормами чинного законодавства України та діючи в межах повноважень ГУ ДКСУ у Рівненській області прийнято та опрацьовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), ДКСУ 30.10.2018 оплачено погашення заборгованості за вказаним рішенням відповідно до довідки про здійснення нарахування на виконання рішення суду, наданої боржником. Крім того, перерахунок та виплата пенси не належить до компетенції ГУ ДКСУ у Рівненській області. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач повністю підтримав позицію, викладену в адміністративному позові, та вважає, що твердження відповідача викладені у відзиві є необгрунтованими.

Ухвалою суду від 29.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, судом встановлено наступне.

З 14.04.2016 на виконанні ГУ ДКСУ у Рівненській області перебувала постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), згідно з якою Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області зобов`язано нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_2 відповідно до статтей 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції закону, яка діяла до 01.01.2008, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010.

28.08.2018 позивач звернувся до ГУ ДКСУ у Рівненській області із заявою, у якій просив перерахувати належні йому кошти на рахунок, відкритий у ПАТ «КБ «Приватбанк».

11.04.2019 та 10.05.2019 позивач звертався до відповідача із скаргами щодо невиконання вищевказаного судового рішення.

Листами від 18.04.2019 за №13-13-11/1101 та від 06.06.2019 за №13-13-10/3268 позивачу повідомлено, що погашення заборгованості за вказаним судовим рішенням здійснено 30.10.2018.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання вищевказаного судового рішення починаючи з 30.10.2018, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI (далі - Закон №4901-VI), цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Відповідно до статті 2 Закону №4901-VI, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону №4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону №4901-VI, перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

На виконання вказаних положень постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п.3 Порядку №845).

У той же час, пунктом 3 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 №440 (далі - Порядок №440), визначено, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється окремо щодо кожної черги щокварталу до 10 числа місяця, що настає за звітним періодом (п.13 Порядку №440).

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік (п.19 Порядку №440).

Так, в силу вимог пункту 49 Порядку №845, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Аналізуючи наведені положення у зіставленні зі встановленими обставинами цієї справи треба звернути увагу, що при виконанні рішень суду, за якими боржником є держава, ДКС обмежена відповідними бюджетними призначеннями державного органу та коштами, передбаченими програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Якщо таких коштів недостатнього, Казначейство зобов`язане звернутися до Мінфіну з пропозиціями щодо внесення змін до закону про Державний бюджет України; водночас Казначейство відкладає безспірне списання коштів і поновлює його після того, як такі зміни будуть внесені.

В такому аспекті, перед тим як констатувати факт протиправної бездіяльності ДКС у правовідносинах, які виникають у зв`язку з виконанням судових рішень, за якими боржником є державний орган, треба з`ясувати, поряд з тим, чи виконано рішення суду у встановлений строк, також те, чи вжило Казначейство в межах своїх повноважень усі залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямовані на те, аби сплатити кошти за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного/несвоєчасного виконання обов`язкових дій/ухвалення рішень або невиконання їх взагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.05.2019 у справі №688/4324/16-а (№К/9901/29550/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Так, перевіривши дії ГУ ДКСУ у Рівненській області щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 Порядку №440, цей порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, інвентаризації та погашення заборгованості за ними».

Пунктом 2 Порядку №440 визначено, що рішення - виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року.

Згідно з п.3 Порядку №440, рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Пунктами 5 та 6 Порядку №440 визначено, що зареєстроване в установленому порядку рішення невідкладно розглядається керівником органу державної виконавчої служби та передається відповідальній особі не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до органу державної виконавчої служби. Відповідальна особа визначається керівником органу державної виконавчої служби.

Відповідальна особа не пізніше ніж протягом десяти робочих днів з дня надходження до неї рішення зобов`язана перевірити виконання такого рішення за даними автоматизованої системи виконавчого провадження, враховуючи дані виконавчих проваджень, відкритих на виконання рішень Європейського суду з прав людини стосовно невиконання рішення національного суду, щодо якого звертається заявник. У разі відсутності відомостей про виконання рішення в повному обсязі відповідальна особа вносить дані про це рішення до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою (далі - Реєстр) (п.7 Порядку № 440).

Згідно з п.8 Порядку №440, рішення розподіляються в порядку черговості погашення заборгованості та до першої черги відносяться рішення, зокрема, щодо пенсійних виплат.

Відповідно до п.10 Порядку № 440, боржник або орган державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, зобов`язаний протягом семи робочих днів повідомити відповідальній особі про стан виконання рішення (виконання в повному обсязі, часткове виконання, невиконання).

Якщо рішенням зобов`язано боржника здійснити нарахування (перерахунок тощо) та/або виплатити кошти, відповідальна особа разом з повідомленням надсилає боржнику, а у разі припинення боржника - юридичної особи його правонаступнику або органу державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, копію рішення для здійснення нарахування суми коштів, що підлягає виплаті заявнику. Про здійснення нарахування та/або виплати боржник, його правонаступник або орган державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, зобов`язаний повідомити відповідальній особі протягом десяти робочих днів з дня отримання повідомлення з наданням відповідного документа про здійснення нарахування та/або виплати на день складення такого документа, підписаного уповноваженою особою і завіреного гербовою печаткою.

Пунктом 13 Порядку №440 регламентовано, що передача рішень до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється окремо щодо кожної черги щокварталу до 10 числа місяця, що настає за звітним періодом.

Передача органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, рішень зобов`язального характеру здійснюється після отримання від боржника, його правонаступника або органу державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, документів про здійснення нарахування виплат за таким рішенням.

До рішень зобов`язального характеру додаються оригінали документів про здійснення нарахування виплат за цим рішенням, підписані уповноваженою особою боржника, його правонаступника або органу державної влади, який прийняв рішення про припинення боржника - юридичної особи, і завірені гербовою печаткою (п.14 Порядку №440).

Погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. №845 (п.20 Порядку №440).

Таким чином, погашення заборгованості в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, що набрало законної сили та гарантоване державою, боржником за яким є, зокрема, орган Пенсійного фонду щодо пенсійних виплат, здійснюється Казначейством на підставі відповідного рішення та пакету документів, сформованого та переданого до Казначейства органом державної виконавчої служби. При цьому, в разі, якщо рішенням зобов`язано боржника здійснити нарахування (перерахунок тощо) та/або виплатити кошти, то такий пакет документів повинен містити оригінал документів про здійснення нарахування виплат за рішенням суду.

Тобто орган, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, наділений лише повноваженнями списувати з державного чи міського бюджетів кошти боржника, які нараховані таким боржником та виключно в межах бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду, що прийняте до 01.01.2013, набрало законної сили та гарантоване державою. Водночас, такий орган не наділений повноваженнями щодо зобов`язання боржника здійснити нарахування та виплату в подальшому спірних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п.14 Порядку №440 Управлінням Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області надано довідку про здійснення нарахування на виконання рішення суду від 10.02.2016 №752/03, згідно з якою починаючи з 25.05.2010, ОСОБА_1 нараховано 58338,37грн з урахуванням виплачених сум.

Саме в межах даної суми 30.10.2018 відповідачем здійснено виплату на банківський рахунок позивача кошти в межах постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), виплата яких гарантована державою, про що свідчить відтиск штампа на судовому рішенні з відміткою «Оплачено 30 жов. 2018» та відповідний платіжний документ.

При цьому, факт сплати зазначених коштів позивачем не оспорюється.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність бездіяльності з боку ГУ ДКСУ у Рівненській області щодо виконання судового рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104) в межах наданих йому повноважень чинним законодавством України.

Водночас, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що зазначене рішення суду не виконується з 30.10.2018, як на підставу протиправної бездіяльності відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Так, пунктом 5 частини 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, судове рішення, яке набрало законної сили, є остаточним та обов`язковим до виконання не лише учасниками судового розгляду, а і особами, яких воно безпосередньо стосується.

Як вбачається з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104), таке судове рішення прийняте на користь ОСОБА_1 , яким зобов`язано «Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_2 … з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010».

Тобто дане судове рішення стосується виключно позивача та Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області, яким на орган Пенсійного фонду покладено судом обов`язок «нараховувати та виплачувати державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_2 … з врахуванням виплачених сум починаючи з 25.05.2010».

Слід зазначити, що в розумінні Закону №4901-VI виконання судового рішення про стягнення коштів з державного підприємства, установи, організації за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (рішеннями суду, виконання яких гарантується державою), здійснюється у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом певного часу.

Викладене свідчить, що забезпечення виконання рішень суду, гарантоване державою, щодо стягнення коштів з державного підприємства, установи, організації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою, не є абсолютним та обмежене певним періодом чи розміром таких коштів.

Так, виконання судового рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 у справі №2-а-776/10 (провадження №42230/11/9104) в частині стягнення коштів з Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області за період з 25.05.2010 по день набрання таким рішенням законної сили підлягало за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою». А в іншій частині, починаючи з дня, наступного за днем набрання судовим рішенням законної сили, щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 зазначених державної та додаткової пенсії боржник, Управління Пенсійного Фонду України в Костопільському районі Рівненської області, повинен здійснити за рахунок Пенсійного фонду. Відтак, і подальше примусове виконання вказаного судового рішення повинно здійснюватися не за відповідною бюджетною програмою, а за рахунок коштів боржника. Адже в розумінні ч.2 ст.372 КАС України добровільне виконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є законодавчо встановленим обов`язком такого боржника.

З огляду на викладене, суд звертає увагу позивача на слідуюче.

Відповідно до ч.1 ст.168 КАС України, позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.11.2018 №520/11829/17 (№К/9901/51263/18).

В розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Обставини дійсного (фактичного) порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Тобто, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Враховуючи наведене, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних або юридичних осіб є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем - фізичною (юридичною) особою та відповідачем - суб`єктом владних повноважень; наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень на виконання судового рішення, ухваленого у справі №2-а-776/10, порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду (в провадженні якого перебувала така справа) в порядку ст.383 КАС України, а не пред`являти новий адміністративний позов до органу, якого таке рішення не стосується.

Звичайно, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст.5 КАС України). Проте, саме по собі звернення до адміністративного суду не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

Оскільки, під час судового розгляду, факт наявності у позивача порушеного права з боку суб`єкта владних повноважень не знайшов свого підтвердження, то між позивачем та відповідачем не виникало жодних публічних правовідносин, а відтак, даний позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. С. Петлюри, 13; код ЄЖРПОУ 38012494) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 серпня 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.