Справа № 9901/305/19
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року м. Житомир справа № 9901/305/19

категорія 102010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання відповіді протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

31.05.2019 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України, у якій він просить:

- визнати відповідь Верховної Ради України від 11.12.2018 №04-27/12/806 протиправною, такою, що не відповідає вимогам статті 34 Конституції України та Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

- зобов`язати Верховну Раду України надати повну, достовірну та обґрунтовану відповідь на запит позивача про отримання публічної інформації від 03.12.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у грудні 2018 року він звернувся із запитом на отримання публічної інформації до Комітету Верховної Ради України VIII скликання з питань податкової та митної політики, однак останній не надав запитуваної інформації у вигляді копій відповідних документів з посиланням на те, що запитувана інформація міститься на офіційному сайті Верховної Ради України. Таку відповідь відповідача вважає протиправною та просить зобов`язати Верховну Раду України надати повну та обґрунтовану відповідь на його запит від 03.12.2018.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.06.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Житомирського окружного адміністративного суду - для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

09.07.2019 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи №9901/305/19.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 31.07.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

22.08.2019 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилається на те, що даний спір не відноситься до публічно-правового спору, оскільки у контексті позовних вимог відповідач не здійснював і не повинен був здійснювати відповідно до вимог чинного законодавства владних-управлінський функцій по відношенню до позивача, а тому даний спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не відноситься до компетенції адміністративних судів, що є підставою для застосування п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

28.08.2019 ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання відповідача - Апарату Верховної Ради України про закриття провадження у справі відмовлено (а.с. 61-62).

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 05.12.2018 ОСОБА_1 було направлено поштовим зв`язком запит на отримання публічної інформації від 03.12.2018 до Комітету Верховної Ради України VIII скликання з питань податкової та митної політики стосовно надання завірених належним чином копій наступних документів, а саме:

1. Документ, яким розраховані базові ставки акцизного податку у розмірі 50 і 75 та 100 і 150 (євро), які лягли в основу формули: (Ставка=Ставка-базова х К-двигун х К-вік), для розрахунку акцизного податку, прийнятого Законом України №8487 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування акцизним податком легкових транспортних засобів»;

2. Документ, яким затверджений вищезазначений розрахунок базових ставок акцизного податку у розмірі 50 і 75 та 100 і 150 (євро), які лягли в основу формули: (Ставка=Ставка-базова х К-двигун х К-вік), для розрахунку акцизного податку прийнятого Законом України №8487 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування акцизним податком легкових транспортних засобів».

Письмову відповідь просив надіслати на вказану у запиті адресу (а.с. 8).

Позивач вказує, що у відповідь на запит запитувана по суті інформація, у вигляді відповідних документів не надана, а лише отримано лист на електрону адресу позивача від 11.12.2018 №04-27/12-806 із повідомленням про наявність інформації за якою позивач звернувся у пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування акцизним податком легкових транспортних засобів», що розміщена на офіційному сайті Верховної Ради України, з якою можна ознайомитися за посиланням (а.с. 9).

Позивач вважаючи, що така відповідь відповідача є неповною, незаконною, та такою, що можна вважати ненаданою, а обґрунтування позиції відповідача неналежним, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає про таке.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.13, 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Як встановлено з матеріалів справи, 05.12.2018 ОСОБА_1 звернувся із запитом від 03.12.2018 на отримання публічної інформації до Голови Комітету Верховної Ради України VIII скликання з питань податкової та митної політики Южаніної Н .П . стосовно надання завірених належним чином копій: документа, яким розраховані базові ставки акцизного податку у розмірі 50 і 75 та 100 і 150 (євро), які лягли в основу формули: (Ставка=Ставка-базова х К-двигун х К-вік), для розрахунку акцизного податку, прийнятого Законом України №8487 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування акцизним податком легкових транспортних засобів»; документа, яким затверджений вищезазначений розрахунок базових ставок акцизного податку у розмірі 50 і 75 та 100 і 150 (євро), які лягли в основу формули: (Ставка=Ставка-базова х К-двигун х К-вік), для розрахунку акцизного податку прийнятого Законом України №8487 «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування акцизним податком легкових транспортних засобів».

Інформацію просив надіслати на адресу: АДРЕСА_2 та е-mail:ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 53-54).

Відповідь на запит була надіслана ОСОБА_1 електронною поштою 11.12.2018 (а.с. 55).

Відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційні положення визначають Верховну Раду України парламентом, який є єдиним органом законодавчої влади в України (ст.75, 76 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп/2002 зазначено: «Верховна Рада України визначена в статті 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п`ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів».

Окремий народний депутат чи група депутатів не тотожні Верховній Раді України і мають статус визначений Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992.

Відповідно до ст.89 Конституції України Верховна Рада України для здійснення законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до її повноважень, виконання контрольних функцій відповідно до Конституції України створює з числа народних депутатів України комітети Верховної Ради України та обирає голів, перших заступників, заступників голів та секретарів цих комітетів.

Згідно з ст.1 Закону України «Про комітети Верховної Ради України» від 04.04.1995 Комітет Верховної Ради України - орган Верховної Ради України, який утворюється з числа народних депутатів України для здійснення за окремими напрямами законопроектної роботи, підготовки і попереднього розгляду питань, віднесених до повноважень Верховної Ради України, виконання контрольних функцій.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» та пунктів 1,2 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.07.2011 №769 (в редакції розпорядження Голови Верховної Ради України №734 від 20.11.2014) Апарат Верховної Ради України є органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, кадрове, фінансово-господарське, матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Верховної Ради України, народних депутатів України.

Апарат у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, розпорядженнями Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.1 Розпорядження Голови Верховної Ради України №393 від 11.05.2011 «Про забезпечення виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації» Апарат Верховної Ради України не є розпорядником інформації за запитами на інформацію:

- адресованими безпосередньо до народних депутатів України, посадових осіб Верховної Ради України:

- стосовно інформації інших органів влади України, органів влади інших держав, міжнародних організацій;

- стосовно інформації, яка може бути отримана шляхом узагальнення, аналітичної обробки даних або потребує створення в інший спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п.1, 7 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

У разі, якщо суб`єкт (в тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, то такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не відноситься до компетенції адміністративних судів.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій (аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду №800/427/17 провадження П/9901109/18).

Разом з тим, Апарат Верховної Ради України жодним чином не порушив права, свободи або інтереси ОСОБА_1 щодо отримання відповіді на запит на публічну інформацію від 03.12.2018.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 не звертався із зазначеним запитом на інформацію до відповідача. Окрім того, Апарат Верховної Ради України не є розпорядником інформації за запитами на інформацію адресованими безпосередньо до народних депутатів України, посадових осіб Верховної Ради України.

Як видно зі змісту позовної заяви у даному випадку між ОСОБА_1 та Апаратом Верховної Ради України відсутній публічно-правовий спір, оскільки у контексті позовних вимог відповідач не здійснював і не повинен був здійснювати відповідно до вимог чинного законодавства владних-управлінський функцій по відношенню до позивача.

Окрім того, згідно з ст.5, 9 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Разом з тим, як видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 звернувся із позовом до Апарату Верховної Ради України, однак у прохальній частині позову просить суд: визнати відповідь Верховної Ради України від 11.12.2018 №04-27/12-806 протиправною, що не відповідає вимогам ст.34 Конституції України та Закону України «Про доступ до публічної інформації» та зобов`язати Верховну Раду України надати повну, достовірну, обґрунтовану відповідь ОСОБА_1 на запит на отримання публічної інформації від 03.12.2018.

Тобто, ОСОБА_1 просить зобов`язати суд прийняти рішення щодо Верховної Ради України, яка не є відповідачем у цій справі, але не зазначає жодних позовних вимог до Апарату Верховної Ради України, якого позивач визначив відповідачем, отже в даному випадку предмет спору відсутній.

Відсутність спору, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту, (правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №802/2474/17-а).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідачем - Апаратом Верховної Ради жодної протиправної бездіяльності чи протиправних дій по відношенню до позивача вчинено не було.

Із врахуванням викладеного, зважаючи на встановлені у ході розгляду справи обставини відсутності протиправності дій відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 9, 72-73, 76-77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Апарата Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5) про визнання відповіді протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 30 серпня 2019 року.

Суддя О.В. Єфіменко