Справа № 640/5906/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 вересня 2019 року № 640/5906/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Держпраці у Київській області
провизнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (далі - ГУ Держпраці у Київській області, відповідач), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД/ФС від 18 березня 2019 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він орендує приміщення магазину площею 146,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , до якого 20 лютого 2019 року прийшли працівники ГУ Держпраці у Київській області та вручили вимогу про надання документів. У зв`язку з тим, що позивач проживає в іншій області, об`єктивна можливість надати зазначені у вимозі документи на наступний день була відсутня. Також, позивач зазначив, що усі документи, прийняті інспекторами праці та начальником управління навмисно направлялись йому невчасно.

Вважає, що усі вчинені відповідачем дії та встановлені порушення трудового законодавства були здійснені останніми з метою отримання неправомірної винагороди, у зв`язку з чим, позивачем була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві.

Крім того, позивач зазначив, що в ході проведення інспекційного відвідування інспекторами праці було виявлено громадянку ОСОБА_2 , з якою ФОП ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг, у якому вбачаються ознаки трудових відносин. У той же час, позивач вважає такі висновки відповідача хибними, оскільки метою відносин, що склались між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 є отримання певного матеріального результату, при цьому, як за умовами договору, так і фактично при його виконанні відсутня будь - яка організація трудової діяльності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику сторін) та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня її вручення йому надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), або заяву про визнання позову.

20 травня 2019 року відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що при проведенні інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 інспектором праці виявлено ОСОБА_2 , що виконувала роботу з нарізання тканини у ФОП ОСОБА_1 . У подальшому інспектору праці був наданий договір про надання послуг, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , у якому наявні ознаки трудових відносин, а саме: у договорі не визначений чіткий обсяг виконання робіт та строк їх виконання; визначено чітку суму оплати праці; виплата має систематичний характер щомісячно на підставі підписаного акта прийняття - здачі наданих послуг; відсутні акти прийняття - здачі наданих послуг, що є невід`ємною частиною договору; предметом договору є процес праці, а не кінцевий результат. Таким чином, відповідач вважає, що спірна постанова була винесена ним у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку із чим підстав для її скасування не має.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа підприємець (код НОМЕР_1 ), основним видом діяльності якої є роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.51).

Приміщення за адресою: АДРЕСА_4, позивач використовує у своїй господарській діяльності на підставі договору оренди нерухомого майна від 01 вересня 2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІМІС».

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості і торгівлі, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року №1985-IV, Конвенції Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці у сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року №1985-IV, статті 259 Кодексу законів про працю України, закону України «Про основні зачади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 липня 2007 року №877, постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2017 року №1104 «Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №929, Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295, наказу Міністерства соціальної політики від 18 серпня 2017 року №1338, Положення про Головне управління Держпраці у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03 серпня 2018 року №84, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої з інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, начальником ГУ Держпраці у Київській області прийнято наказ від 18 лютого 2018 року №966 «Про проведення інспекційного відвідування ТОВ «КОРФУ ЛТД», ТОВ «ДВ-ТРАНСТРЕЙД», ТОВ «ІВОНТІС», ТОВ «ЛЕНІКС ПРОД», ТОВ «САСТА», ТОВ «САФРА 2018», ТОВ «АРЧІС», ТОВ «КРЕСЕДОН», ТОВ «ШАНТЕРС», ТОВ «САФАРА», ТОВ «ФЛУРЕС», ТОВ «АДЕРЛЕН», ТОВ «ДЕЛЕЙН», ТОВ «ЕСТКОС», ТОВ «РЕСТМАНС», ТОВ «КОПЕРЕН», ТОВ «КОМБІНО», ТОВ «ТЯНЬСЯ», ТОВ «ТРЕВІЗО АДВАНС», ТОВ «ДІДЖІЕФІНТЕРНЕШНЛ КУЛІНАРІ КОНСЕПТ», ТОВ «УКРАЇНСЬКА ХАРЧОВА КОМПАНІЯ», ТОВ «ФАРБА ТРЕЙД ПРОФЕШНЛ», ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 ».

19 лютого 2019 року начальником ГУ Держпраці у Київській області видано направлення на проведення інспекційного відвідування, яким, на період з 20 лютого 2019 року по 21 лютого 2019 року, направлено головних державних інспекторів Калініна О.В. , Гладкого Я.М. , Тищенко Л.В. , Смірнову О.В. , Полтавського Р.М. , Крохмалюка Л.В. , Бойка В.В . тв. Крентовського М.М. для проведення інспекційного відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю та не оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , юридична адреса: АДРЕСА_3 ).

20 лютого 2019 року інспектором праці Смірновою О.В. складено вимогу про надання документів №464, якою зобов`язано ФОП ОСОБА_1 надати копії необхідних для проведення інспекційного відвідування документів.

За результатами проведення інспекційного відвідування, інспектором праці Смірновою О.В., у відсутності представника ФОП ОСОБА_1 було складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №КВ464/1465/АВ від 21 лютого 2019 року (далі - Акт перевірки) за висновками якого, виявлено наступні порушення:

- частини 1 статті 24 Кодексу законів про працю України - у порушення вимог якої, суб`єктом господарювання, як роботодавцем, допущено ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України - у порушення вимог якої, ОСОБА_2 допущена до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням суб`єкта господарювання, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу;

- Постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» - у порушення вимог якої, працівника допущено до роботи без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із висновками зазначеного Акта перевірки, позивачем були складені письмові заперечення до нього (без дати та вихідного номера), які були направлені інспектору праці Смірновій О.В. 15 березня 2019 року.

Також, позивачем була складена скарга, у якій він просив скасувати акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №КВ464/1465/АВ від 21 лютого 2019 року, який був направлений для розгляду та прийняття відповідного рішення заступнику начальника ГУ Держпраці у Київській області Семчуку Р.І..

Відомості щодо розгляду відповідачем вказаних письмових заперечень та скарги у матеріалах справи відсутні.

21 лютого 2019 року інспектором праці Смірновою О.В. складено припис про усунення виявлених порушень №КВ464/1465/АВ/П, яким було зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 21 березня 2019 року усунути вказані в Акті перевірки порушення, примірник якого був направлений за адресою реєстрації позивача у м. Києві.

20 березня 2019 року позивачем були направлені на адресу відповідача письмові заперечення, у яких він просив скасувати вказаний припис.

Відомостей щодо розгляду відповідачем письмових заперечень на припис матеріали справи також не містить.

ГУ Держпраці у Київській області листом від 12 березня 2019 року за вих. №44/3/19/3952 «Про розгляд справи про накладення штрафу» повідомило позивача про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України на ФОП ОСОБА_1.

У подальшому, заступником начальника ГУ Держпраці у Київській області винесено постанову про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД/ФС-193 від 18 березня 2019 року, якою, на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125 190, 00 грн.

Незгода позивача із зазначеною постановою, зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому КЗпП не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 № 877-V (далі - Закон №877-V).

Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до абз. 4, 5 статті 2 Закону №877-V, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, зокрема Головне управління Держпраці у Київській області.

У відповідності до приписів Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340 (далі - Положення №340), Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення №340 передбачено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД/ФС від 18 березня 2019 року, винесена на підставі акту №КВ464/1465/АВ від 21 лютого 2019 року, складеного за результатами здійснення відповідачем інспекційного відвідування, проведеного у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295), який визначає процедуру проведення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).

За змістом підпункту 1 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

У відповідності до пунктів 19, 20, 27 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», яка ратифікована Законом України №1985-IV від 08 вересня 2004 року (далі - Конвенція №81), Інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою. У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Стаття 16 Конвенції №81 визначає, що Інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 265 Кодексу законів про працю України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). При цьому, такий вид порушення повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки та доведений належними доказами.

Водночас, при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу.

Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

З оскаржуваної постанови вбачається, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 інспектором праці було встановлено працівника ОСОБА_2 , яка працювала за цивільно - правовою угодою, що має ознаки трудового договору, у зв`язку з чим, інспектор праці дійшов висновку про порушення ФОП ОСОБА_1 частини 1, 2 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме те, що суб`єктом господарювання, як роботодавцем, не було укладено трудового договору з працівником, а також, порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», а саме ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівника без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, за визначенням, наведеним у частині першій статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці забороняється. Особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право на працю в Україні реалізується переважно шляхом укладання трудового договору між працівником та роботодавцем.

Одночасно, в окремих випадках робота може виконуватися не за трудовим договором, а на іншій юридичній підставі. Зокрема, можливе виконання роботи за договорами цивільно-правового характеру.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно - правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямовані на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними, а їх дія припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно - правовими договорами процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Працівник, який працює згідно з цивільно - правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально - визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно - правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу роботи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

З матеріалів справи вбачається, що під час здійснення перевірки ФОП ОСОБА_1 інспектором праці був взятий до уваги договір про надання послуг від 01 вересня 2018 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (замовником) та ОСОБА_2 (виконавцем), за умовами пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується надавати послуги, передбачені пунктом 2.1 даного договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги на умовах, визначених даним договором.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що за цим договором виконавець зобов`язується надавати послуги замовнику, а саме: послуги з оформлення товару на вітринах, в тому числі розміщення товару, в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з умовами пункту 2.2 договору, замовник зобов`язується оплачувати надані виконавцем послуги в сумі 3 000, 00 грн. щомісячно на підставі підписаного акту - приймання здачі наданих послуг.

У відповідності до пункту 3.1 договору, виконавець зобов`язується надавати послуги, передбачені даним договором до 31 грудня 2018 року, починаючи з дати підписання договору.

У той же час, пунктом 9.1 заключних положень договору визначено строк дії договору до 31 січня 2019 року.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи договір про надання послуг від 20 січня 2019 року, укладений між ФОП ОСОБА_1 (замовником) та ОСОБА_2 (виконавцем), згідно з пунктом 1.1, предметом якого є отримання певного матеріального результату - виконання та прийняття робіт, для виконавця - здійснити порізку зразків тканини та передати їх замовнику на умовах, передбачених договором, для замовника - надати матеріали для подальшої порізки та здійснити оплату відповідно до виконаного кількісного об`єму робіт на умовах, передбачених Договором.

У відповідності до пунктів 2.1 та 2.2 вказаного договору, виконавець зобов`язується здійснити об`єм робіт - нарізання зразків тканини в обсязі 1000 штук.

Виконавець використовує власне обладнання для виконання робіт та самостійно організовує процес виконання робіт, однак в межах об`ємів роботи та строках, зазначених у договорі.

Пунктами 2.3 та 2.4 договору визначено, що замовник надає доступ в робочі часи до приміщення складу - магазину з тканинами за адресою: АДРЕСА_4.

Замовник зобов`язується оплачувати надані виконавцем послуги в сумі 10, 00 грн. за кожний зразок порізаної тканини на підставі підписаного акту приймання - здачі при виконанні робіт, зазначеного у пункті 2.6 договору.

За умовами пункту 2.6 договору, при виконанні робіт щодо нарізання зразків тканини в обсязі 500 штук виконавець надає замовнику акт виконання робіт. За результатами складання акту виконаних робіт замовник сплачує відповідні кошти у розмірі, визначеному пунктом 2.4 вказаного договору.

Також, у відповідності до пункту 3.1 договору, виконавець зобов`язується надати послуги в цілому в об`ємі, передбаченому пунктом 2.1 Договору, але не пізніше 01 березня 2019 року.

Згідно з актом виконаних робіт від 14 лютого 2019 року до договору від 20 січня 2019 року виконавець здійснив нарізання зразків тканини та його оформлення на вітрині складу - магазину з тканинами за адресою: АДРЕСА_4, у розмірі 475 штук. Замовник має сплатити грошові кошти в розмірі 10, 00 грн. за 2 штуку порізаних зразків тканини, тобто грошові кошти загальним розміром 4 750, 00 грн.

Досліджуючи та аналізуючи умови зазначених цивільно - правових угод, судом встановлено, що їх предметом є виконання робіт по наданню послуг по порізці тканини та оформленню та розкладанню товару на вітрини, тобто є кінцевий результат праці, праця за цими договорами є юридично самостійною, і не здійснюється у межах господарської діяльності позивача із систематичним виконанням трудових функцій. Зокрема, у цивільно-правових угодах зазначається, який конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, визначено перелік завдань роботи, послуг, її види, розмір оплати тощо.

Також, суд зазначає, що виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча й може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу та виконує її на власний ризик, працівника не зараховують до штату установи (організації), не вносять запису до трудової книжки та не видають розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Відповідач, посилаючись на те, що цивільно - правовий договір укладений між позивачем та ОСОБА_2 не надав суду будь - яких доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_2 підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконує роботу за дорученням керівника, тощо.

З огляду на зазначене, судом встановлено, що у договорі про надання послуг від 20 січня 2019 року, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначений чіткий обсяг виконання робіт та строк їх виконання, що спростовує доводи відповідача, викладені в Акті перевірки.

Таким чином, суд приходить висновку, що цивільно-правові угоди, укладені між позивачем та ОСОБА_2 не мають ознаки трудового характеру.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за порушення вимог трудового законодавства, а саме вимог частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, відповідальність за які передбачена абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.

Що стосується висновків відповідача, викладених в Акті перевірки та спірній постанові про порушення позивачем постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», а саме допущено працівника до роботи без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, то суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів:

засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису;

на паперових носіях разом з копією в електронній формі;

на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 затверджено форму повідомлення про прийняття працівника на роботу.

Таким чином, відповідальність за вказане порушення трудового законодавства настає лише у тому випадку, якщо роботодавцем допущено до роботи працівника, який працює на підприємстві за трудовим договором, без повідомлення уповноваженого органу ДФС про прийняття такого працівника на роботу.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність ознак трудового характеру у цивільно - правових договорах, укладених між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підстав для застосування до позивача наслідків, що передбачені законодавством за порушення постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» судом не встановлено.

У той же час, суд зазначає, що абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення в разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту);

- оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві;

- виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

Тобто, з аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що відповідальності за фактичний допуск до роботи працівника без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України не передбачено.

Водночас, суд зазначає, що абзацами 3-8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено наступні види відповідальності у разі:

порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Аналізуючи вказані вище положення, судом встановлено, що оскільки відповідальність за неподання або порушення строків подання до органу ДФС повідомлення про прийняття працівника на роботу не відноситься до абзаців 2 - 7 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, а за своєю сутністю таке порушення є порушенням трудового законодавства, притягнення роботодавця до відповідальності за його вчинення повинно відбуватись на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, тобто у розмірі мінімальної заробітної плати.

З постанови про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД-ФС-193 від 18 березня 2019 року вбачається, що ФОП ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності лише на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, а також застосовано до неї штрафні санкції передбачені вказаною статтею у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати - в сумі 125 190, 00 грн.

Будь - яких штрафів за неподання або порушення строків подання до органу ДФС повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу, відповідальність за яке передбачена абзацом 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, відповідачем до ФОП ОСОБА_1 не застосовувалось.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на відсутність будь - яких підстав для проведення інспекційного відвідування, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку №259, інспекційні відвідування можуть проводитись, зокрема за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4- 7 цього пункту.

Рішенням керівника органу контролю у даному випадку є наказ начальника ГУ Держпраці у Київській області від 18 лютого 2018 року №966 «Про проведення інспекційного відвідування ТОВ «КОРФУ ЛТД», ТОВ «ДВ-ТРАНСТРЕЙД», ТОВ «ІВОНТІС», ТОВ «ЛЕНІКС ПРОД», ТОВ «САСТА», ТОВ «САФРА 2018», ТОВ «АРЧІС», ТОВ «КРЕСЕДОН», ТОВ «ШАНТЕРС», ТОВ «САФАРА», ТОВ «ФЛУРЕС», ТОВ «АДЕРЛЕН», ТОВ «ДЕЛЕЙН», ТОВ «ЕСТКОС», ТОВ «РЕСТМАНС», ТОВ «КОПЕРЕН», ТОВ «КОМБІНО», ТОВ «ТЯНЬСЯ», ТОВ «ТРЕВІЗО АДВАНС», ТОВ «ДІДЖІЕФІНТЕРНЕШНЛ КУЛІНАРІ КОНСЕПТ», ТОВ «УКРАЇНСЬКА ХАРЧОВА КОМПАНІЯ», ТОВ «ФАРБА ТРЕЙД ПРОФЕШНЛ», ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_7 », підставою для прийняття якого стала інформація, отримана із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством.

У той же час, у даному випадку позивачем не оскаржується вказаний наказ від 18 лютого 2018 року №966, та він не є предметом даного розгляду.

З тих же самих підстав, суд не приймає до уваги доводи позивача з приводу дій відповідача щодо встановлення порушень трудового законодавства з метою отримання неправомірної винагороди, оскільки вказані питання повинні вирішуватись у порядку кримінального судочинства.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД-ФС-193 від 18 березня 2019 року, не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області (, адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10) про накладення штрафу №КВ464/1465/АВ/ТД-ФС-193 від 18 березня 2019 року.

3. Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) понесені нею витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (, адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10) у розмірі 1 251, 90 грн. (одна тисяча двісті п`ятдесят одна гривня дев`яносто копійок).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко