Справа № 440/999/19
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 р.Справа № 440/999/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 23.05.2019 року по справі № 440/999/19

за позовом ОСОБА_1

до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (надалі по тексту відповідач), про:

- визнання протиправним та скасування рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Максимівськоі сільської ради Карлівського району Полтавської області від 18 вересня 2018 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність", яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, що знаходиться за адресою: с. Павлівщина, Карлівського району Полтавської області на території Максимівської сільської ради;

- зобов`язання Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області задоволено.

Рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області від 18 вересня 2018 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність" щодо відмови ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою визнано протиправним та скасовано.

Зобов`язано Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області судові витрати: витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) та витрати на правову допомогу у сумі 4000,00 (чотири тисячі гривень).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не має право на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, оскільки додані позивачем до клопотання графічні матеріали бажаного місця розташування спірної земельної ділянки не дають можливості визначити бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а також її відповідність місцю розташування земельної ділянки запланованої до відведення в проектних межах, через масштаб графічних матеріалів, оскільки графічні матеріали не містили чіткого відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру, що унеможливило встановити конкретне місце розташування земельної ділянки, яку позивач хоче отримати у власність.

Також, відповідач зазначає, що зобов`язання його судом надати такий дозвіл є втручанням в його дискреційні повноваження та виключну компетенцію.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Максимівської сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (а.с.42-44).

Максимівська сільська рада, розглянувши заяву позивача, на двадцять другій сесії сьомого скликання, з посиланням на ст.12, п. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України, прийняла рішення від 18.09.2018 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність", яким відмовила позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (а.с.45).

Позивач, вважаючи, що відповідним рішенням Максимівської сільської ради порушені його права, звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги задоволено, виходячи з того, що відмова відповідача у задоволенні заяви позивача, не ґрунтується на приписах ст. 118 Земельного кодексу України, в зв`язку з чим суд прийшов до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалами справи встановлено, що підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу є приписи, зокрема, п. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України, відповідно до яких підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель вирішуються Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до положень ч. 6 та 7 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, приписами зазначеної норми встановлено єдину підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Інших підстав для такої відмови приписами чинного законодавства України не встановлено.

З оскаржуваного рішення відповідача від 18 вересня 2018 року встановлено, що в ньому відсутні посилання на будь-які підстави, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення на відповідність критеріям ч. 2 ст. 2 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість відмови відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки вона не містить посилання на те, яким саме вимогам нормативно-правових актів не відповідає місце розташування спірної земельної ділянки, що свідчить про необґрунтованість спірного рішення, та як наслідок є підставою для його скасування.

Отже, відповідач, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяв всупереч наданим Земельним кодексом України повноваженням.

Більше того, у своєму рішенні відповідач посилається на статтю 186-1 Земельного кодексу України, яка визначає повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в той час як позивач звернувся до нього із заявою про надання дозволу на розроблення проекту.

Отже, висновки відповідача про відмову позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не ґрунтуються на приписах чинного законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем правомірність свого рішення не доведено.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача не відповідає вимогам ст. 2 КАС України, відповідно до якої рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути обґрунтованим та прийнятим на підставі приписів чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки з доданих позивачем до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою графічних матеріалів не можливо визначити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам закону через їх невідповідність вимогам Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на таке.

Частиною 6 статті 118 ЗК України визначено, що у клопотанні зазначаються орієнтовні розміри земельної ділянки, яку заявник бажає одержати у власність та до клопотання додаються графічні матеріали, на яких повинно бути зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, між тим вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею, забороняється.

Отже, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам закону.

З матеріалів справи слідує, що позивачем до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою було додано графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Між тим, відповідачем у своєму рішенні не наведено, яким вимогам закону не відповідає місце розташування спірної земельної ділянки.

При цьому колегія суддів зазначає, що приписи ч.6 ст. 118 ЗК України не містять вимог щодо надання разом з клопотанням викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру виготовленого у відповідності до Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В основу оскаржуваного рішення не були покладені приписи Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, а тому колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на вказаний Порядок.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у відповідності до змісту ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган при розгляді заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність повинен перевірити місце розташування земельної ділянки на відповідність вимогам законів та вимогам відповідних документів.

Згідно доводів апеляційної скарги відповідачем відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів не перевірялася, оскільки, на думку відповідача, неможливо було встановити її конкретне місце розташування.

Відтак, відповідач, приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення оспорюваної земельної ділянки не здійснив перевірку відповідного місця розташування об`єкта вимогам законів.

Враховуючи, що перевірка відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, належить до повноважень відповідача, яким така перевірка під час розгляду заяви не здійснювалась, то у суду відсутні підстави для перевірки наявності або відсутності підстав встановлених ст. 118 Земельного кодексу України для надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 3 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Враховуючи, що колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про скасування оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також те, що відповідачем клопотання позивача разом з відповідними документами не перевірялись на відповідність критеріям встановленим ст. 118 Земельного кодексу України, тому вважає необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, що знаходиться за адресою: с. Павлівщина, Карлівського району Полтавської області на території Максимівської сільської ради.

За таких обставин, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про зобов`язання Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року по справі № 440/999/19 скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов'язання Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області та прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області з урахуванням висновків суду.

В іншій частині Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року по справі №440/999/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 29.08.2019 року