Справа № 161/6955/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8534/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2019 року (головуючий суддя Плахтій І.Б., м.Луцьк) у справі №161/6955/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області рядового поліції Дороша Вадима Миколайовича про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до поліцейського роти №4 батальйону УПП НП у Волинській області рядового поліції Дороша Вадима Миколайовича (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії НК №№320662 від 15 квітня 2019 року в справі про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що рішенням відповідача його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від Волинської області 18 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не надав належної оцінки доказам, наданим ОСОБА_1 , які, на його думку, повністю спростовують правомірність дій відповідача. Зокрема, позивач зазначає, що всупереч інструкції використання приладів вимірювання швидкості, відповідач здійснював таку фіксацію у ручному режимі. При цьому, позивач стверджує, що фото та відеоматеріали надані відповідачем є нечіткі, а тому не дають можливості ідентифікувати автомобіль, а відтак встановити вину позивача у інкримінованому йому правопорушенні

Позивач в судовому засідання підтримує вимоги апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення скасувати враховуючи наступне.

Зі змісту оскарженої постанови серії НК №№320662 від 15 квітня 2019 року судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Mercedes-Benz Vito 108 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі М19 (Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече) перевищив встановлені обмеження швидкості в населеному пункті на 24 км/год (швидкість руху 74 км/год), чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР). Швидкість вимірювалась за допомогою технічного пристрою TruCam LTI 20/20 ТС 001006.

За скоєне поліцейський роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області рядовий поліції Дороша Вадима Миколайовича притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

З прийнятою постановою позивач не погодився, відтак звернувся до суду з відповідним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України, а тому притягнення його до адміністративної відповідальності є правомірним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте вважає, що оскаржене рішення суду слід змінити в частині мотивації, зважаючи на наступне.

Пунктом 12.4 ПДР України визначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км./год. Відповідальність за порушення цього пункту передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна підтверджуватися відповідними докази.

В розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Із наявних у справі відеозаписів та фотознімків, зроблених за допомогою лазерного вимірювача TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС001006), вбачається, що транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 108 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 74 км/год. Управління транспортним засобом здійснював позивача - ОСОБА_1 , що ним і не заперечується.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 25 вересня 2018 року № 22-01/11929.

На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Лазерний вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12.

Тому, лазерний вимірювач TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС001006) є належним технічним засобом для встановлення швидкості руху транспортних засобів.

Крім того, із фотознімків, наявних в матеріалах справи судом встановлено, що місце відеофіксації перевищення позивачем дозволеної швидкості руху відповідає місцю із встановленим обмеженням швидкості руху в населеному пункті, а саме: с. Голоби, що знаходиться на автомобільній дорозі М19 (Доманово-Ковель- Чернівці-Тереблече).

Отже, наведені обставини зумовлюють висновок, що ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом Mercedes-Benz Vito 108 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , 15 квітня 2019 року о 13 год.42, на а/д М19 (Доманово-Ковель- Чернівці-Тереблече), перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті, чим порушив п. 12.5 ПДР України.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На противагу доказам відповідача позивач надав суду письмові пояснення, викладені в тому числі й в апеляційній скарзі, а також фотоматеріали, які підтверджують його точку зору.

Апеляційний суд критично оцінює такі докази з огляду на те, що надані ним фотоматеріали фактично відображають лише фіксацію патрульного автомобіля, який розміщений на узбіччі дороги.

Щодо покликань на порушення правил користування відповідачем технічним засобом фіксації правопорушення та вимірювання швидкості, а також, як вказано в апеляційні скарзі, на те, що відповідач здійснював фіксацію «перебігаючи дорогу», то суд вважає такі доводи голослівними, не підтвердженими жодними доказами та розцінює їх як спробу особи уникнути відповідальності за вчинене правопорушення.

Разом з тим, згідно статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

З наведеної норми слідує, що суб`єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, є відповідний Орган в особі конкретної посадової особи.

Отже, інспектори патрульної поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення діють від імені органів Національної поліції, а не від свого імені.

Таким чином, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган Національної поліції.

Проте, розглядуваний адміністративний позов позивачем заявлено інспектора поліцейського роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області рядовий поліції Дороша Вадима Миколайовича, тобто до неналежного відповідача.

Належним відповідачем у даній справі є Управління патрульної поліції у Волинській області.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Таким чином з наведених норм слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може бути здійснена виключно судом першої інстанції.

Отже, враховуючи що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності в суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального, однак допустив помилкове застосування норм процесуального права, а тому оскаржене рішення в частині мотивування слід змінити.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Згідно частини четвертої цієї ж статті зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 липня 2019 року у справі № 161/6955/19 змінити в частині мотивів відмови в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний