Справа № 440/137/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 р.Справа № 440/137/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 25.03.19 року по справі № 440/137/19

за позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про визнання неправомірним та скасування рішення,зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 №429-18 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладешу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву, подану законним представником ОСОБА_3 в інтересах громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019р. відмовлено в задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням з приводу існування обґрунтованих побоювань небезпеки для життя позивача та отримання шкоди здоров`ю на території Народної Республіки Бангладеш. Також, зазначив, що інформація по країні походження є загальновідомою, а тому ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019р. та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції повністю законним та обґрунтованим. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019р. без змін.

Представник позивача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджено, що 27.07.2018 посадовими особами УДМС в Полтавській області складено акт виявлення розлученої із сім`єю дитини, яка не є громадянином України .

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Дитина, розлучена із сім`єю, - особа віком до вісімнадцяти років, яка прибуває чи прибула на територію України без супроводу батьків чи одного з них, діда чи баби, повнолітніх брата чи сестри, опікуна чи піклувальника, призначених відповідно до законодавства країни походження, або інших повнолітніх осіб, які до прибуття в Україну добровільно чи в силу звичаю країни походження взяли на себе відповідальність за виховання дитини (п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 3671).

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради від 06.08.2018 №162 , у зв`язку із вищевикладеним, призначено ОСОБА_3 , головного спеціаліста служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, законним представником неповнолітньої дитини, розлученої із сім`єю, що не є громадянином України.

Позивача, як неповнолітню дитину, було розміщено у Комунальному закладі "Центр соціально-психологічної реабілітації дітей" Полтавської обласної ради (м. Полтава, вул. Халтуріна, 5).

28.08.2018 через Управління ДМС України в Полтавській області законний представник громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду справи № 2018 PL 0006 на підставі вивчення наданих позивачем матеріалів, співбесід по уточненню викладених фактів та аналізу ситуації в країні походження Управлінням ДМС в Полтавській області складено висновок від 16.11.2018, за змістом якого побоювання ОСОБА_1 у разі повернення в Бангладеш є такими, що не підпадають під перелік підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

На підставі статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", враховуючи висновок УДМС, Державною міграційною службою України 22.12.2018 прийнято рішення №429-18 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

З вказаним рішенням позивач не погодився, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і якимнадано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення (ч.13 ст.10 Закону № 3671-VI).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Колегія суддів зазначає, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН усправах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів убіженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі №825/608/17.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що ненадання документального доказу усних тверджень при наявності інформації по країні походження не повинно бути перешкодою для прийняття позитивного відносно позивача рішення, спростовуються вищевикладеними нормами міжнародних правових актів, які підтверджують обов`язок особи щодо доведення побоювань стати жертвою переслідування у країні походження біженця.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту,що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому, слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріалами справи підтверджується, а також підтверджено поясненнями позивача в ході судового розгляду (аналогічні питанням, які ставилися відповідачем під час проведення співбесіди), що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Народної Республіки Бангладеш, Місце народження позивача с. Пакіала, район Сілхет , Народна Республіка Бангладеш; національність - бангладешець; мова - бенгальська, англійською - спілкується; віросповідання - мусульманин; неодружений.

Ані паспорта, ані іншого документа, підтверджуючого особу позивача, суду надано не було.

Зі слів позивача, паспорт було відібрано особами, які допомогали перетнути кордон з Україною.

ОСОБА_1 народився та постійно проживав в країні походження - Народна Республіка Бангладеш. Походить з мусульманської родини.

З його тверджень, навчався в школі м. Сілхет. Але, ані копії диплому, ані документів, підтверджуючих його навчання в Бангладеш, позивач не надав.

В Україну потрапив нелегально з Росії в складі групи осіб, вихідців із Бангладеш. Був виявлений 27.07.2018 в ході проведення цільових заходів під назвою "Мігрант", про що було складено акт про виявлення розлученої із сім`єю дитини, яка не є громадянином України.

Позивач повідомив, що він виїхав з країни свого походження - Бангладеш через відсутність турботи про нього його батьків, які зловживали алкоголем. Він не зміг знайти захисту в своїй країні, тому що: "люди не можуть нормально жити через відсутність роботи та зубожіння". Крім того, позивач вказує, що його батьки не хочуть, щоб він жив в Бангладеш і "вони навчили нас, як приїхати сюди" (до України).

Позивач не зміг розповісти, в чому саме полягала відсутність турботи про нього його батьків. Він мав змогу навчатися в школі з 2009 по 2018 роки. Батьки не змушували його працювати, враховуючи складні економічні умови, як в його родині, так і взагалі в країні. Він мав місце для проживання, мав їжу. Батько позивача мав змогу працювати, маючи свій власний магазин, забезпечувати родину.

Також позивач повідомив, що його рідних, які проживають на території Бангладеш, ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

З вищевикладеного слідує, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з особової справи та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, ОСОБА_1 вибув з Бангладеш до м. Москва (Росія) на підставі національного паспорту та візи, тобто позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності, а тому твердження позивача щодо існування небезпеки є безпідставними та ґрунтуються лише на його особистих припущеннях.

Також, з аналізу особової справи вбачається, що переїзд ОСОБА_2 до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач перебував на території Російської Федерації.

Як вбачається з пояснень позивача, під час знаходження в Російській Федерації він не хотів звертатися за міжнародним захистом, що суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод.

Крім того, вказані обставини не заперечуються позивачем, а саме позивач вказав, що бажає саме легалізуватися, бажає щоб йому було добре жити та не знає інших варіантів, як легально залишитися в Україні.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

В ході судового розгляду також була встановлена ще одна обставина, яка впливає на оцінку тверджень ОСОБА_2 , які він надавав як під час розгляду заяви його законного представника уповноваженими органами Державної міграційної служби України, так і у даному судовому процесі.

Так, матеріалами справи підтверджено, що Управлінням ДМС в Полтавській області, у зв`язку із виникненням сумніву щодо заявленого віку, направлено позивача до Полтавської обласної клінічної лікарні (поліклінічне відділення) на обстеження для встановлення віку.

За результатами засідання комісії Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації для встановлення віку дитини, яка залишилася без піклування батьків та потребує соціального захисту, 19.02.2019 складено Висновок за результатами обстеження ОСОБА_2 , у відповідності до якого комісією Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації визначено фізіологічну оцінку віку ОСОБА_2 - 20 років (можлива похибка 1 рік) (а.с. 157).

Тобто, за медичним обстеженням виявилося, що особа позивача є повнолітньою.

Наведене свідчить, що позивач приховував правдиві факти як від органів ДМС України, так і від суду як щодо справжніх обставин нелегального перетину кордону України з території країни, яка може вважатися третьою безпечною країною для позивача - Російської Федрерації, де він проживав і куди він легально безперешкодно прибув, так і щодо справжньої дійсної мети звернення до органів ДМС України із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що письмові докази свідчать, що позивач не заявляє про те, що він був жертвою переслідувань за будь-якою конвенційною ознакою в період перебування у його країні походження.

Навпаки зазначає, що він мав змогу навчатися в школі з 2009 по 2018 роки. Батьки не змушували його працювати, враховуючи складні економічні умови, як в його родині, так і взагалі в країні. Він мав місце для проживання, мав їжу. Батько позивача мав змогу працювати, маючи свій власний магазин, забезпечувати родину. Також позивач повідомив, що його рідних, які проживають на території Бангладеш, ніхто не переслідує та вони не зазнають ніяких погроз.

Окрім того, відповідно до інформації по країні походження Бангладеш, яка була використана при прийнятті рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Бангладеш не є проблемною країною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави, у першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем. Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Даці та Нью-Делі вже стала звичною практика того, що громадяни НРБ з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування.

Аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу саме додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судами не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Бангладеш жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також, матеріали міграційної справи ОСОБА_2 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Доводи позивача, що під час проведення співбесіди міграційним органом позивача не забезпечено належним перекладачем, є безпідставними, оскільки, як вбачається з протоколу співбесіди, позивач повідомив, що чудово розуміє перекладача та взмозі надавати відповіді у повному обсязі, а в матеріалах справи наявна розписка перекладача, який здійснював переклад під час проведення співбесіди. Також, кожна сторінка протоколу співбесіди завірена підписами адвоката, педагога-психолога та законного представника ОСОБА_3 , що підтверджує достовірність інформації, зазначеної у протоколі під час проведення співбесіди.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення від 22.12.2018 №429-18 прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення, яке оскаржується.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи, зміст апеляційної скарги містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом, а відповідно і підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 440/137/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 02.09.2019 року