Справа № 500/2395/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року№ 857/6659/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому в м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскор-Україна» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 травня 2019 року у справі №500/2395/18 (суддя Баранюк А.З., рішення ухвалено о 10/17 год, м.Тернопіль, повний текст складено 17 травня 2019 року) за його позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління ДФС у Донецькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскор-Україна» (далі - ТОВ) звернулося до суду позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - Головне управління) в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с.97-98), просило:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невинесення рішення про повернення ТОВ вилучених алкогольних напоїв в кількості 13233 пляшок ємністю по 0,5 та 0,7 літра, що вилучалися працівниками відділу податкової міліції Тернопільської об`єднаної державної податкової інспекції в Тернопільській області (далі - ВПМ, ОДПІ відповідно) та Управління податкової міліції Державної податкової служби в Тернопільській області (далі - ДПС) 12 та 13 липня 2012 року зі складу ТОВ, щодо не надіслання відповідного повідомлення про таке повернення вилученого майна та щодо неповернення вилученого майна позивачу, у тому числі з урахуванням постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 вересня 2012 року у справі №1915/13980/2012 (далі - Постанова), а в разі втрати такого майна чи неможливості його звернення - щодо невинесення окремого рішення (постанови) про розмір шкоди та про відшкодування вартості вилучених алкогольних напоїв;

зобов`язати Головне управління невідкладно здійснити розрахунок розміру відшкодування шкоди, винести окреме рішення (постанову) про розмір відшкодовуваної шкоди та відшкодувати вартість вилучених алкогольних напоїв в кількості 13233 пляшок ємністю по 0,5 та 0,7 літра, що вилучалися працівниками відділу податкової міліції ОДПІ в та Управління податкової міліції ДПС 12 та 13 липня 2012 року зі складу ТОВ, у відповідності з вимогами статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги з покликанням на обставини справи, а також окремі норми матеріального та процесуального права вказує, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам позивача щодо порушення відповідачем вимог пунктів 35, 73, 86 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду» затвердженої наказом Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ), Міністерства внутрішніх справу України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 №51/401/649/471/23/125 (далі - Інструкція), пункту 14 «Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» затвердженого наказом Міністерства юстиції України, ГПУ, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41 (далі - Положення), статті 4 Закону №266/94-ВР.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Головне управління ДФС у Донецькій області (далі - Головне управління-1) у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що у зв`язку з військовими подіями, що мають місце на сьогоднішній час в Донецькій області надати запитувану ТОВ інформацію чи документацію з боку Головного управління-1 не видається можливим.

Разом з тим, відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що станом на 04.09.2019 у Головному управлінні ДФС у Тернопільській області тривають заходи пов`язані із реорганізацією територіальних органів Державної фіскальної служби України шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби, в тому числі ті, котрі пов`язані із наповненням штату працівників відомства. На підставі цього, апелянт просить суд надати йому строк для вжиття заходів процесуального правонаступництва сторони відповідача у справі №500/2395/18. Апеляційний суд, вважає, що вказане клопотання є необґрунтованим, оскільки судом не отримано відомостей щодо остаточного припинення діяльності Головного управління, а тому на час апеляційного розгляду справи відповідач мав можливість забезпечити явку свого уповноваженого представника.

Крім того, у відповідності до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Регіональним управлінням Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПС (далі - Департамент) в період з 12.07.2012 по 20.07.2012 проведено перевірку у ТОВ щодо місця зберігання оптових партій алкогольних напоїв з питань дотримання вимог чинного податкового законодавства в сфері обігу алкогольних напоїв.

У ході перевірки оперуповноваженим ВПМ проведено опис та вилучення зі складу позивача 13233 пляшки ємністю по 0,5 л та 0,7 л алкогольних напоїв (горілка) виробника Товариство з обмеженою відповідальністю «Лікеро-горілчаного заводу «Альтера» (далі - ТОВ-1) на загальну суму 236777,15 грн, що підтверджується протоколом від 12.07.2012 (а.с.10-12).

У складеному за результатами перевірки акті від 18.07.2012 №188/21-1/24627614 (далі - Акт) зазначено, що перевіркою встановлено факт зберігання алкогольних напоїв, які позначені марками акцизного податку з ознаками підроблення, у місці зберігання оптових партій алкогольних напоїв.

Постановою оперуповноваженого ВПМ про відмову в порушенні кримінальної справи від 21.07.2012 (далі - Постанова-1) на підставі пункту 2 статті 6 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК, в редакції, чинній на час винесення такої Постанови-1) відмовлено у порушенні кримінальної справи стосовно працівників ТОВ за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 216 Кримінального кодексу України (далі - КК). Вирішено направити матеріали по факту зберігання алкогольних напоїв, обклеєних підробленими марками акцизного податку, стосовно директора позивача Сословської М.Д. до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області для вирішення питання про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 164-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП; в редакції, чинній на час винесення такої Постанови-1).

Пунктом 5 Постанови-1 вирішено вилучені працівниками податкової міліції в складському приміщенні ТОВ згідно з протоколом від 12.07.2012 алкогольні напої в кількості 13215 пляшок залишити на зберіганні в ДПС до вирішення питання Управлінням податкової міліції ДПС у Донецькій області (далі - УПМ) щодо розпорядження ними (а.с.15-17).

Постановою провадження в адміністративній справі відносно Сословської М.Д. за частиною другою статті 164-5 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого зазначеною нормою, а також вирішено повернути Сословській М.Д. алкогольні напої, вилучені в складському приміщенні позивача, які зберігаються у ДПС.

У Постанові зазначено, що працівниками ВПМ проведено зокрема відбір прозорої рідини розлитої в скляні пляшки об`ємом по 0,5 л та 0,7 л, які виявлені в складських приміщеннях позивача згідно з актами відбору зразків від 16.07.2012 та 18.07.2012. Відібрані скляні пляшки із рідиною прозорого кольору направлено в Державне підприємство «Тернопільстандартметрологія» (далі - ДП) для дослідження їх вмісту на предмет відповідності вимогам ДСТУ 4256:2003 «Горілки та горілки особливі. Технічні умови». Відповідно до наданих ДП протоколів випробувань від 20.07.2012 №№0325, 0325(1), 0325 (2), 0325(3), 0325(4), 0325(5), 0324(1), 0324(2), 0324(3), 0324(4), 0324(5), 0324(6), 0324(7), 0324(8) зразки направлених на дослідження рідин за міцністю відповідають вимогам ДСТУ 4256:2003 «Горілки та горілки особливі. Технічні умови».

Згідно з актом прийому-передачі від 23.10.2012, затвердженим першим заступником начальника ОДПІ, вилучені у ТОВ алкогольні напої, які були отримані останнім від ТОВ-1, передані працівникам УПМ за матеріалами Книг обліку інформації про злочини від 11.07.2012 №33 зареєстрованими за ознаками злочину, передбаченого статтею 216 КК (а.с.30).

Листом від 05.08.2015 №1265/10/19-00-07-06-11/7976 Головне управління у відповідь на лист Позивача від 27.07.2015 №480 вказало, що матеріали перевірки за фактом виявлення 12.07.2012 у складському приміщенні позивача алкогольних напоїв у кількості 13233 пляшки із зазначенням виробника ТОВ-1 згідно з листом від 21.07.2012 №8947/10/07-9010/120 та актом прийому-передачі вилучених товарно-матеріальних цінностей від 23.10.2012 передано в УПМ для прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.39).

Листом від 04.09.2015 №8206/10/05-99-07-06 Головне управління-1 повідомило позивача про те, що до липня 2014 року службова документація, в тому числі листування з іншими регіональними підрозділами зберігалась в приміщенні Головного управління Міністерства доходів України у Донецькій області за адресою: м. Донецьк, вул. Артема, буд. 114, яке в липні 2014 року було захоплене невідомими особами. За вказаним фактом слідчим підрозділом Приморського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області розпочате кримінальне провадження від 12.09.2014 №001379 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 341 КК. Наразі Головне управління-1 знаходиться у м.Маріуполь та співробітники не мають доступу до вищезазначеного приміщення, службової документації та вилучених товарно-матеріальних цінностей, які зберігаються на тимчасово неконтрольованій державою території, що в свою чергу не дає можливості підтвердити або спростувати факти, вказані у вище вказаному листі Головного управління (а.с.41).

20.05. та 04.07.2016 позивач звертався до відповідача із заявами про визначення відшкодування ТОВ спричиненої шкоди внаслідок вилучення та не повернення майна в порядку вимог статті 12 Закону №266/94-ВР, на що отримано відповіді про те, що матеріали перевірки та вилучена продукція направлені в порядку вимог статті 97 КПК в УПМ, куди і слід звертатися за поверненням майна (а.с.31-39).

Разом з тим, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі №921/327/17-г залишено без змін судові рішення суддів першої та апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позову ТОВ до Головного управління та Державної казначейської служби України (далі - ДКС) про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 925129,16 грн, як компенсації роздрібної вартості вилучених 12-13.07.2012 алкогольних напоїв у кількості 13233 пляшок, що підлягали поверненню позивачу ВПМ, Управлінням податкової міліції ДПС, правонаступником якого є відповідач; зобов`язання ДКС здійснити безспірне списання коштів з Державного бюджету України в розмірі 925129,16 грн (далі - Постанова суду; а.с.48-54).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

У статті 56 Основного Закону вказано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 35 Інструкції (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) вилучені товари і продукція, а також майно, які можуть швидко псуватися, втратити свою вартість у зв`язку з моральним старінням, зберігання яких утруднено або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких прирівнюються до їх вартості і не можуть бути повернуті власнику, негайно після вилучення, огляду, проведення необхідних досліджень і перевірки їх якості органами Державної інспекції по якості товарів (або органами санітарного нагляду) передаються спеціально виділеним підприємствам для реалізації в порядку, передбаченому чинним законодавством України, зокрема з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 №1340 «Про порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним» (протягом терміну чинності зазначеного нормативного акту).

Згідно з пунктом 73 Інструкції у випадках, коли поверненню власникам підлягають вилучені у них промтовари, вони повертаються за рішенням працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, суду. Особі, якій повертаються вилучені у неї промтовари, надсилається повідомлення, копія якого підшивається до кримінальної справи. Повернення речей проводиться під розписку, про що в журналі робиться відповідна відмітка.

У разі винесення вироку (ухвали) суду, постанови про закриття кримінальної справи, у якій вилучені товари, що швидко псуються, та продуктові товари, які потребували спеціальних умов зберігання, були реалізовані, їх власникам сплачується вартість вилученого за цінами, що існують на момент повернення.

За змістом пункту 86 Інструкції у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення.

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані

наслідки.

Приписами пункту 14 Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що відповідно до частини другої статті 4 Закону №266/94-ВР майно, зазначене в пункті 2 статті 3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення.

Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів.

У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість.

Абзацом 16 пункту 14 Положення визначено право особи звернутися до суду в порядку позовного провадження якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням.

За нормами абзацу 18 пункту 14 Положення вартість майна відповідно до частини 4 статті 4 Закону визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди.

У пунктах 2, 4 статті 2 Закону №266/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) закріплено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 2 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт.

Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди (стаття 4 Закону №266/94-ВР).

Статтею 11 Закону №266/94-ВР визначено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Згідно статті 12 Закону №266/94-ВР розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу і на те, що за загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Вказані положення кореспондуються із нормами наведеними у частині першій статті 1 Закону №266/94-ВР.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

Шкода, завдана фізичній особі на підставі статті 1174 ЦК.

Статті 1173, 1174 ЦК є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Порядок застосування та реалізація перелічених вище норм ЦК, у відносинах щодо відшкодування майнової шкоди в тому числі, завданої органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду або органом державної влади при виконанні ними своїх повноважень наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року, 20 вересня 2018 року, 22 квітня 2019 року у справах №№14-164цс18, 14-298цс18, №14-4цс19 відповідно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 4 цього ж Кодексу публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Враховуючи наведені правові норми, а також обставини справи суд апеляційної інстанції вважає, що вказані позовні вимоги, зокрема в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невинесення рішення, не надіслання повідомлення згідно з вимогами пункту 73 Інструкції, а також зобов`язання відповідача невідкладно здійснити розрахунок відшкодування шкоди та винести окреме рішення (постанову) про розмір відшкодованої шкоди є способом примусового зобов`язання останнього відшкодувати позивачу завдану його посадовими особами майнову шкоду у вигляді вартості вилучених алкогольних напоїв після не повернення таких в натурі на підставі Постанови, якою провадження в адміністративній справі відносно директора ТОВ Сословської М.Д. закрито через відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 164-5 КУпАП.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника щодо необхідності дослідження судом першої інстанції, як місцевим адміністративним судом обставин щодо суті та порядку проведення перевірки Департаментом, оцінки належності та допустимості як доказу акту приймання-передачі від 23.10.2012, способу передачі вилучених товарів та ін., оскільки така оцінка виходить поза межі компетенції адміністративного суду передбаченого главою 2 КАС.

Крім того, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори щодо оскарження, як в розглядуваному випадку, бездіяльності орану дізнання, яким виступав ВПМ спільно з Управлінням податкової міліції ДПС, правонаступником якого є Головне управління.

При цьому, у постанові від 12 березня 2019 року №12-199гс18 Велика Палата Верховного Суду визначає, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду, у спорах щодо відшкодування такої органами державної влади, яка виникла наслідок не повернення вилучених посадовими особами речей чи документів, які були об`єктами певного правопорушення виявленого під час проведення відповідних перевірок або інших процесуальних дій, перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави. Господарський суд, у подібних спорах, самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Відтак, зважаючи на суб`єктний склад сторін, суть спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає, що розглядуваний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому частина перша статті 319 КАС визначає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про закриття провадження у цій справі.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскор-Україна» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 8 травня 2019 року, скасувати та закрити провадження у цій справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 4 вересня 2019 року.