Справа № 2040/6148/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 р.Справа № 2040/6148/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 року (ухвалене суддею Заічко О.В., повний текст якого складено 17.05.2019 року) по справі № 2040/6148/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Грузії ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23.04.2018 р. про відмову в здійсненні оформлення, виготовлення і видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні в зв`язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 17.04.2018 р.; зобов`язати здійснити оформлення, виготовлення і видачу посвідки на постійне проживання в Україні в зв`язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 17.04.2018 р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 р. позов задоволено, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір за подання адміністративного позову, витрати на професійну правничу допомогу та зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили подати звіт про його виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.04.2018 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України "Про імміграцію", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням відділу ГП та ІС УМВС України в Харківський області позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Грузії, 17.04.2002 р. був документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії до 17.04.2004 р.

23.04.2004 р. рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківський області позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном дії - безстроково.

Рішенням ВГІРФО УМВС України в Харківський області від 23.06.2010 р. позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 терміном дії - безстроково.

17.04.2018 р. позивач звернувся до Основ`янського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про здійснення йому обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 23.06.2010 р. у зв`язку з досягненням 45-річного віку, до якої додано необхідний пакет документів.

Рішенням відповідача від 23.04.2018 р. позивачу відмовлено в оформленні посвідки на підставі п.п. 6 п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251 (а.с. 31).

Не погоджуючись з рішенням відповідача від 23.04.2018 р., позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача необґрунтоване та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент документування позивача посвідкою) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця на постійне проживання в Україні.

Перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р. затверджено Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251 (в подальшому - Порядок 251).

Відповідно до п. 9 Порядку 251, строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Згідно із п. 16 Порядку 251, для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Пунктом 15 Порядку 251 встановлено, що для обміну посвідки подаються наступні документи: заява, зразок якої встановлюється МВС; паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки (п. 11 Порядку 251).

Згідно із п. 17 Порядку 251 встановлено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Пунктом 18 Порядку 251 встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2040/8101/18 від 26.11.2018 р. визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_2 від 27.06.2018 р. № 04/1-157463.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 р. по справі № 2040/8101/18 залишено без змін.

Станом на час звернення позивача та прийняття спірного рішення від 23.04.2018 р. про відмову в здійсненні оформлення, виготовлення та видачі громадянину Грузії ОСОБА_3 посвідки на постійне проживання в Україні в зв`язку з досягненням 45-річного віку, рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки позивача не приймалось.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2040/8101/18 від 26.11.2018 р., яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 р., скасовано рішення ГУ ДМС в Харківській області від 27.06.2018 р., яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію.

Крім того. до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що відповідачем приймалося рішення про скасування на підставі п. 18 Порядку 251 посвідки на постійне проживання позивача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області від 23.04.2018 р. про відмову в здійсненні оформлення, виготовлення і видачі громадянину Грузії ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні в зв`язку з досягненням 45 річного віку за заявою від 17.04.2018 р.

Щодо доводів апелянта про втручання судом першої інстанції в дискреційні повноваження відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 29.03.2018 р. (справа № 816/303/16).

Згідно із ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вказаної норми свідчить, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах Мултіплекс проти Хорватії (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та Кутіч проти Хорватії (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити оформлення, виготовлення і видачу громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання в Україні, в зв`язку з досягненням 45-річного віку за заявою від 17.04.2018 р. є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Щодо доводів апелянта що судом першої інстанції помилково стягнуто з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи: оригінал ордеру на ім`я позивача адвокатом Вітер Н.В., копію договору про надання правової допомоги № Д-54/18 від 15.05.2018 р., додаткової угоди № 2 від 15.05.2018 р. до договору про надання правової допомоги № Д-54/18 від 15.05.2018 р., копію довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_4 , копію акту виконаних робіт № 3 від 10.04.2019 р. до вищевказаного договору про надання правової допомоги, копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-54/18 від 15.05.2018 р. на суму 5 800 грн, копії звітів по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката Вітер Н.В. № 1976 за періоди оплати за договором.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість для задоволення клопотання позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що понесені ним під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 р. (справа № 820/4263/17).

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованою заяву позивач про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу щодо розгляду справи у суді апеляційної інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.п. "в" п. 4 ч. 1 ст. 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги подано наступні документи: копію договору № Д-54/18 від 15.05.2018 р. про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Вітер Н.В., яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія КС № 5876/10 від 02.12.2016 р.; копію додаткової угоди № 2 до договору № Д-54/18 від 15.05.2018 р. про надання правничої допомоги; копію довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_4 ; копію квитанції ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором № Д-54/18 від 15.05.2018 р. в загальній сумі 2900 грн, копію звіту банку ПАТ КБ "ПриватБанк" за р/рахунком 1976 за період з 01.08.2019 р. по 23.08.2019 р.; копію акту виконаних робіт № 4 від 28.08.2019 р. до договору № Д-54/18 від 15.05.2018 р.

Враховуючи, що позивачем надано необхідні докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні достатні правові підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2900 грн.

Щодо встановлення судового контролю, суд апеляційної інстанції зазначає, наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні від 30.06.2009 р № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 р. у справі "Бурдов проти Росії" визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова "судового розгляду".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 р. у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

Із врахуванням вищевикладеного, оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі має зобов`язальний характер, а обставини, встановлені під час розгляду справи, дають суду обґрунтовані підстави вважати, що відповідач може ухилятись від його виконання, беручи до уваги те, що фактично, оскаржуване у справі рішення обумовлене незаконністю набуття позивачем дозволу на імміграцію без наявності, станом на час його прийняття, відповідного рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке прийнято пізніше та скасоване у судовому порядку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача протягом 15 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили, подати звіт про його виконання.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 77, 132, 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 року по справі № 2040/6148/18 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області витрати на професійну правову допомогу в розмірі 2900 (дві тисячі дев`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 02.09.2019 року