Справа № 200/642/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №200/642/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 200/642/19-а (головуючий суддя І інстанції Грищенко Є.І.), складеного в повному обсязі 24 травня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до про:

- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії з січня 2017 року;

- визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії з грудня 2017 року;

- зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити заборгованість за період з січня 2017 року по грудень 2017 року;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити заборгованість з пенсії з грудня 2017 року (а.с. 4-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 83-86).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», однак з січня 2017 року відповідач припинив виплату пенсії без пояснення своїх дій. У відповідності до норм ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Головному управлінню Пенсійного фонду в Запорізькій області був наданий повний пакет документів для поновлення виплати пенсії, однак виплату пенсії не було поновлено.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідачів протиправною та такою, що порушує його конституційні права, тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав (а.с. 91).

Сторони в судове засідання не з`явились , про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин України ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 ), РНОКПП: НОМЕР_2 , пенсіонер відповідно до посвідчення № НОМЕР_3 та внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідної довідкою від 05 грудня 2017 року № (а.с. 6-7).

ОСОБА_1 06 грудня 2017 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про запит пенсійної справи.(а.с. 48)

Відповідно до запиту Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було направлено пенсійну справу позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Згідно атестату Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зняття ОСОБА_1 з обліку від 25.10.2017 року, пенсію позивачу виплачено до 31 жовтня 2016 року, припинення пенсії відбулось до з`ясування (а.с. 58).

Відповідно до Протоколу № 1 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенському району, комісією вирішено відмовити у відновленні пенсійних виплат ОСОБА_1 оскільки довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої на ім`я ОСОБА_1 скасовано (а.с. 24-25).

Даний факт також знайшов своє відображення у листі Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенському району від 10 квітня 2019 року № 08-07/1473 (а.с. 76).

Вищенаведені обставини призвели до того, що позивача не було взято на облік в Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Даний факт знайшов своє відображення у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Спірним питанням є невиплата пенсії за період з січня 2017 року по грудень 2017 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та те, що функція нарахування та виплати пенсії є виключною компетенцією територіальних управлінь Фонду, на обліку в яких перебуває особа, позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що неправомірна бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області полягає саме у не розгляді заяви ОСОБА_1 від 06 грудня 2017 року, при цьому позивач не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відтак, позовні вимоги про визнання бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та зобов`язання поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість за період починаючи з грудня 2017 року є передчасними, а отже не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Щодо позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, а саме: визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії з грудня 2017 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити заборгованість з пенсії з грудня 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду знаходилась справа № 0840/2830/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з січня 2017 року, зобов`язання відповідача поновити нарахування і виплату пенсії позивачу та виплати заборгованість за період з січня 2017 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 0840/2830/18 відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з тим, що із заявою про взяття на облік до управління позивач звернувся 06 грудня 2017 року (а.с. 8-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи те, що Запорізьким окружним адміністративним судом вже розглянуто питання неправомірних дій управління щодо невиплати пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізький області з січня 2017 року (період охоплює і заявлені в даній справі вимоги з грудня 2017 року), провадження у справі в частині заявлених вимог до даного управління підлягає закриттю на виконання приписів ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії з січня 2017 року та зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити заборгованість за період з січня 2017 року по грудень 2017 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з Стаття 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058 визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 вересня 1992 року № 2262-Х11, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Згідно атестату Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зняття ОСОБА_1 з обліку від 25.10.2017 року , тобто до моменту звернення останнього до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про взяття на облік 06.12.2017 року,-пенсію позивачу виплачено до 31 жовтня 2016 року, припинення пенсії відбулось до з`ясування (а.с. 58).

Відповідно до Атестату про зняття з обліку у зв`язку зі зміною місця проживання від 08 лютого 2018 року № 1203/03-02-08 позивача було знято з обліку з 01 листопада 2016 року, пенсія виплачена по 31 жовтня 2016 року, при цьому підстави зняття з обліку не визначені (а.с. 59).

Доказів прийняття рішення про припинення виплати пенсії позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду у Донецькій області не надано, при цьому атестат про зняття з обліку не є належним доказом правомірності припинення пенсійних виплат позивачу.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вищевказаний атестат прийнято управлінням лише у лютому 2018 року, тобто більш ніж через рік після фактичного припинення виплати пенсії.

Відтак, Головне управління Пенсійного фонду у Донецькій області неправомірно не виплачує пенсії позивачу з моменту її припинення, тобто з 01 листопада 2016 року, як такому, що знаходиться на обліку в управлінні.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до Закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

При цьому, не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою Законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365, постанова КМУ № 637 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом апеляційної інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене, враховуючи заявлені позовні вимоги позивача, суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області з 01 січня 2017 року здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV та № 2262-VIII, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Цієї думки підтримується Верховний Суд у рішенні у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року (справа № 805/402/18, провадження № Пз/9901/20/18).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем заявлено позовні вимоги, зокрема, про зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити заборгованість за період з січня 2017 року по грудень 2017 року.

Однак, з постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 0840/2830/18 встановлено, що із заявою про взяття на облік до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області позивач звернувся 06 грудня 2017 року (а.с. 8-9).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та зобов`язання вчинити певні дії за період з 01 січня 2017 року до 01 грудня 2017 року, решта позовних задоволенню не підлягає.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково..

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 200/642/19-а- скасувати.

Прийняти нове рішення.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії з грудня 2017 року та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплатити заборгованість з пенсії з грудня 2017 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії з 01 січня 2017 року до 01 грудня 2017 року.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області ОСОБА_1 виплатити заборгованість за період з 01 січня 2017 року до 01 грудня 2017 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова