Справа № 320/2679/19
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2019-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року справа № 320/2679/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянув у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення №4 від 11.03.2019 року Ірпінського об`єднаного управління пенсійного фонду України Київської області про відмову в призначенні пенсії відповідно до п. 1 пп. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону від 03.10.2017 р. ОСОБА_1 :

- зобов`язати Ірпінське об`єднане управління пенсійного фонду України Київської області призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 04.01.2019 року.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має загальний стаж з 01.09.1984 року та відповідно до записів трудової книжки з 23.01.1992 року по 12.02.2001 року та з 11.03.2011 року по 02.07.2012 року працював на різних посадах з повним робочим днем під землею.

04.01.2019 року звернувшись до Ірпінського об`єднаного управління пенсійного фонду України Київської області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком 1, рішенням № 4 від 11.03.2019 року, отримав відмову, оскільки відсутній необхідний загальний стаж та спеціальний стаж за Списком №1, де в свою чергу, відповідач вказує, що загальний стаж складає 20 років 0 місяців 23 дні, а спеціальний стаж 02 роки 01 місяць 11 днів.

Крім того, позивач посилається на те, що за даними трудової книжки загальний стаж позивача складає 16 років 6 місяців 20 днів, а спеціальний 10 років 4 місяці 15 днів. Та, з 19.02.2007 року по 27.12.2018 року він здійснював підприємницьку діяльність, загальний стаж його складає більше 21 року 6 місяців.

Позивач стверджує, що Ірпінським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Київської області, неправомірно було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що відповідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування форми ОК-5 від 04.01.2019 року наявні відомості по спеціальному стажу заявника по Списку №1, з 01.01.1999 року по 12.02.2001 року, який становить 02 роки 01 місяць 11 днів.

Зауважує, що позивач набуде права на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення 58 років за наявності страхового стажу не менше 25 років.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.06.2019 відкрите спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено, що згідно копії паспорту, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 . (а.с. 8).

Відповідно до довідки від 23.04.2018 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає по АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працював повний робочий день в період з 23.01.1992 року по 12.02.2001 року та з 11.03.2011 року по 02.07.2012 року, та виконував роботи під землею.

В подальшому, 04.01.2019 року позивач звернувся до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1 (а.с.36).

Рішенням № 4 від 11.03.2019 року, позивачу відмовлено у задоволенні вищевказаної заяви, оскільки відсутній необхідний загальний стаж та спеціальний стаж за Списком №1, де в свою чергу, відповідач вказує, що загальний стаж ОСОБА_1 складає 20 років 0 місяців 23 дні, а спеціальний стаж 02 роки 01 місяць 11 днів. Відтак, позивач набуде права на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення 58 років за наявності страхового стажу не менше 25 років. (а.с. 18).

Не погоджуючись із діями відповідача, позивач вважає, що такі дії порушують його права та законні інтереси, у зв`язку із чим звернувся з даним позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (надалі - ЗУ № 1058).

Відповідно статті 5 ЗУ № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно з статтею 85 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (надалі - Закон №1706-VII), який згідно його преамбули відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Стаття 7 вказаного Закону визначає, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 за №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296).

Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (у подальшому Порядок №365), який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 Порядку №365 соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 15 Порядку №365 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335) орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

VI. Оцінка суду

Судом встановлено, що відмовляючи у призначенні пенсії позивачу відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідач посилається на те, що згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування форми ОК-5 від 04.01.2019 року наявні відомості по спеціальному стажу заявника по Списку №1, з 01.01.1999 року по 12.02.2001 року, який становить 02 роки 01 місяць 11 днів. Та, враховуючи зазначене, позивач набуде право на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення ним 58 років за наявності страхового стажу не менше 25 років.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно з довідкою уточнююча особливий характер роботи чи умов праці, необхідних для призначення пільгової пенсії підтвердження постійної зайнятості на пільговій роботі, що видана ОСОБА_1 встановлено, що він дійсно працював на шахті «Шахтарська-Глибока» з 06.12.1991 року по 22.01.1992 року електрослюсарем; з 23.01.1992 р. курси електрослюсаря підземного в СПТУ №31 строком в шість місяців; з 23.01.1992 р. по 08.04.1997 р. підземний електрослюсар участка МДРСУ 4 з повним робочим днем під землею; з 09.07.1997 р. по 23.02.1999 р. електрослюсар по ремонту автомобілів участка автоколони; з 24.02.1999 р. по 12.02.2001 р. підземний електрослюсар участка МДРСУ 5 з повним робочим днем під землею.

Уточнюючою довідкою про підтвердження характеру роботи чи умови праці, необхідні для призначення пільгової пенсії № 02/03-01, яка видана громадянину ОСОБА_1 яка підтверджує ту обставину, що позивач дійсно працював повний робочий день у якості електрослюсаря підземного 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті у період з 11.03.2011 р.

Дані обставини також, підтверджує трудова книжка серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 де вказано, що він працював повний робочий день в період з 23.01.1992 року по 12.02.2001 року та з 11.03.2011 року по 02.07.2012 року, а саме:

06.12.1991 р. прийнятий електрослюсарем поверхні третього розряду Шахта «Шахтарська Глибока» ПО «ШУ»;

23.01.1992 р. направлений на курси електрослюсарів підземних в СПТУ строком на 6 місяців;

23.01.1992 р. переведений електрослюсарем підземним 1-го розряду на участок МДРСУ -4 з повним робочим днем під землею;

04.06.1992 р. переведений електрослюсарем підземним 3-го розряду на участок МДРСУ з повним робочим днем під землею;

01.05.1993 р. переведений електрослюсарем підземним 3-го розряду на участок МДРСУ 1 з повним робочим днем під землею;

07.12.1994 р. переведений електрослюсарем підземним 4-го розряду на участок МДРСУ-1 з повним робочим днем під землею;

31.10.1995 р. переведений електрослюсарем підземним 4-го розряду на участок МДРСУ 5 з повним робочим днем під землею;

09.07.1997 р. переведений електрослюсарем по ремонту автомашин в автоколону 1-го розряду;

24.02.1999 р. переведений електрослюсарем підземним 5-го розряду з повним робочим днем під землею на участок МДСУ 5;

24.01.2001 р. переведений електрослюсарем підземним 5-го розряду з повним робочим днем під землею на участок МДРСУ 2;

12.02.2001 р. звільнений за власним бажанням;

11.03.2011 р. прийнятий електрослюсарем підземним 4-го розряду з повним робочим днем в шахті;

02.07.2012 р. звільнений по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 з 19.02.2007 року.

Згідно свідоцтва платника єдиного податку Серія НОМЕР_4 №294729 видане суб`єкту господарювання, ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 область, вул. АДРЕСА_1 , 1а, шляхом технічного обслуговування і ремонту автомобілів, функціонування інфраструктури автомобільного і міського транспорту.

Згідно опису документів, що надаються фізичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення рішення фізичної особи підприємця про припинення підприємницької діяльності» встановлено, що ОСОБА_1 подав заяву про припинення підприємницької діяльності.

Беручи до уваги наведене, суд встановив, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 26 років 10 місяців 25 днів з яких: спеціальний стаж роботи (під землею) становить 10 років 4 місяці 5 днів та загальний стаж, враховуючи підприємницьку діяльність ОСОБА_1 становить 16 років 6 місяців 20 днів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Що стосується доводів відповідача, викладених у запереченні на позов, про те, що документи на які посилається позивач, видані на тимчасово окупованій території не можуть бути взяті до уваги, з чим суд не погоджується, оскільки документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, так як вказана обставина (захоплення незаконними озброєними формуваннями території, на якій розташоване підприємство) не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих "намібійських винятків" Міжнародного суду ООН.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28 серпня 2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25 вересня 2018 року у справі №242/65/17.

Отже, посилання відповідача на те, що позивач набуде право на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення 58 років за наявності страхового стажу не менше 25 років, прямо суперечить статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції від 03.10.2017 р.) та свідчить про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.

Суд акцентує увагу, що Україна, як правова держава гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі, і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю, ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Також статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Пічкур проти України» зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статей 113, 116, 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058 визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки від має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати закону №1058 щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

В контексті наведеного суд звертає увагу на тому, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Беручи до уваги наведене, суд констатує, що пенсія позивачу за період її невиплати повинна бути виплачена без відтермінування на невизначений час з огляду на відсутність окремого порядку КМУ.

VIII. Висновок суду

Оскільки матеріалами справи підтверджено право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах пільговий стаж роботи позивача на посаді водія пасажирського трамваю, а відмова відповідача в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є незаконною.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

IX. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції від 22.05.2019 №60046 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 3).

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 4 від 11.03.2019 р. Ірпінського об`єднаного управління пенсійного фонду України Київської області про відмову в призначенні пенсії відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код 41248152, 08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 4) призначити, нарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 №36, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України ««Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 04.01.2019 року.

Допустити негайне виконання рішення суду у межах виплати суми пенсії за один місяць.

Стягнути з Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код 41248152, 08200, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 4) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у Київ. обл./м. Київ/22030101; код отримувача - (код за ЄДРПОУ) 37955989; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - 4081; код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 05 вересня 2019 року.

Суддя Леонтович А.М.