Справа № 520/5529/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бабаєв А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 р. Справа № 520/5529/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 по справі № 520/5529/19

за позовом ОСОБА_1

до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова (далі - відповідач, Київське ОУПФУ м.Харкова) в якому просив:

- скасувати рішення Київського ОУПФУ м.Харкова № 86 від 03.05.2019 р. про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з урахуванням довідок про заробітну плату від 02.06.2017 р. № 333 та № 334;

- зобов`язати Київське ОУПФУ м.Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 починаючи з 25.04.2019 р. з урахуванням довідок про заробітну плату від 02.06.2017 р. № 333 та № 334 та висновків суду у даній справі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 частково задоволено адміністративний позов.

Скасовано рішення Київського ОУПФУ м.Харкова № 86 від 03.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з урахуванням довідок про заробітну плату від 02.06.2017 № 333 та № 334.

Зобов`язано Київське ОУПФУ м.Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.04.2019 про перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Київського ОУПФУ м.Харкова за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1536,80 грн.

Не погодившись з даним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що підприємство, яке видало позивачу довідки, розміщене на тимчасово окупованій території України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови в прийнятті довідки для перерахунку пенсії позивача, пославшись при цьому на рішення Верховного Суду у справі від 02.10.2018 № 569/14531/16-а, від 22.10.2018 по справі № 235/2357/17, від 28.08.2018 по справі № 175/4336/16-а, від 27.02.2018 по справі № 172/718/17.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 13.08.2019 відкрито провадження у справі № 520/5529/19, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено в порядку письмового провадження.

02 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача по справі, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зважаючи на те, що відповідачем не оскаржено рішення суду першої інстанції, суд переглядає в апеляційному порядку справу № 520/5529/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії за віком з урахуванням довідок про заробітну плату від 02.06.2017 № 333, 334.

Рішенням Київського ОУПФУ м. Харкова від 03.05.2019 №86 позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії у зв`язку з тим, що довідки про заробітну плату № 333 та 334 від 02.06.2017 року за період з 01.08.1988 по 30.06.2000, які видані підприємством «Углереструктуризация» міста Стаханова Луганської народної республіки, видані установами, які зареєстровані всупереч діючому на території України законодавству.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем довідки, видані підприємством, яке здійснює діяльність на тимчасово окупованій території України, є недійсними і не створюють правових наслідків.

Колегія судів з даними висновками суду першої інсанції не погоджується та зазначає наступне.

Нормами ч.1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом

За змістом 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 64 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку, що визначається відповідно до статей 65-67 цього Закону, який громадяни одержували перед зверненням за пенсією.

Статтею 65 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що середньомісячний заробіток для обчислення пенсій береться за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд протягом усієї трудової діяльності незалежно від перерв у роботі та за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року до моменту звернення за пенсією. Заробіток за період роботи до 1 липня 2003 року враховується на підставі документів про нараховану заробітну плату (виплати, дохід), виданих у встановленому законодавством порядку, а за період роботи починаючи з 1 липня 2003 року - за даними персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

У разі відсутності відомостей про заробітну плату (виплати, дохід) у системі персоніфікованого обліку подаються документи про нараховану заробітну плату (виплати, дохід), видані в установленому законодавством порядку.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року встановлено, що у випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 Закону № 1058-IV заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Статтею 43 Закону № 1058 встановлено, що перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої статті 40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої статті 40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Відповідно до пункту 2.10 Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), поновлення пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1) довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Колегія суддів зазначає, що основним спірним питанням в даній справі, з огляду на підстави відмови у перерахунку пенсії на пільгових умовах, є неможливість врахування пенсійним органом, в підтвердження наявності пільгового стажу у позивача, довідок про заробітну плату від 02.06.2017 № 333 та № 334, видані підприємством «Углереструктуризація» м. Стаханова Луганської народної республіки за період з 01.08.1988 по 30.06.2000.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно зі ч. 1 ст. 17 вищезазначеного закону у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

За зміст ост. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.

Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку колегії суддів, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною рішенні від 02.10.2018 у справі № 569/14531/16-а

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.

Зважаючи на наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, судові витрати підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань Київського ОУПФУ м.Харкова.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року по справі № 520/5529/19 - скасувати в частині зобов`язання Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25 квітня 2019 року про перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, з урахуванням висновків суду та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Зобов`язати Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 починаючи з 25 квітня 2019 року з урахуванням довідок про заробітну плату від 02 червня 2017 року № 333 та № 334 та висновків суду у даній справі.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року по справі № 520/5529/19 - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги згідно квитанції № 7_12 від 26.11.2019 в сумі 2305 грн. (дві тисячі триста п`ять) 20 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач (підпис)Л.В. Любчич
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк