Справа № 462/4401/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 рокуЛьвів№ 857/8782/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Пліша М.А., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року про передачу справи за підсудністю, прийняту суддею Гедз Б.М. у місті Львові у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Києва, поліцейського 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції м. Києва капрала поліції Філіппова Владислава Володимировича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

встановив :

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася з адміністративним позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №1272678 від 28.06.2019 року та закриття справи.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року справу передано за підсудністю на розгляд до Малинівського районного суду м. Одеси.

Суд виходив з того, що згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області від 29.07.2019 року, позивача знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , що не є територією Залізничного району м. Львова. Крім того, місцезнаходження відповідача також не відноситься до території Залізничного району м.Львова.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що ст.25 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає альтернативну підсудність (за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

Реєстрація чи відсутність місця проживання не може перешкоджати реалізації права на судовий захист.

Крім того, помилково зазначено Малинівський районний суд м.Одеси, так як зареєстроване місце проживання позивача належить до Приморського району цього ж міста.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду у Залізничний районний суд м.Львова.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду, в силу приписів ч.2 ст.312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

З обставин справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які склали підстави для прийняття оскаржуваного процесуального судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності регулюються статтею 286 КАС України відповідно до частини 1 якої адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами.

Аналогічні положення щодо предметної підсудності цієї категорії справ закріплені у пункті 1 частини 1 статті 20 КАС України, згідно з яким місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Водночас, правила територіальної підсудності адміністративних справ встановлені, зокрема, статтею 25 КАС України відповідно до частини 1 якої адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Таким чином, положеннями вказаної норми законодавцем визначено альтернативну підсудність розгляду адміністративним судом відповідної категорії справ, яку позивач має можливість обрати на власний розсуд, а саме: за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача або за місцезнаходженням відповідача.

При цьому, вибір суду, якому саме територіально підсудна справа, є виключним правом позивача.

Згідно з положеннями статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-1V місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; а місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, виходячи із завдань та принципів адміністративного судочинства для визначення територіальної підсудності спору під місцем перебування позивача слід розуміти також його фактичне перебування в межах адміністративно-територіальної одиниці, де виникли спірні правовідносини у зв`язку з цим перебуванням. Тому такий позивач має право звернутися до суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на ту адміністративно-територіальну одиницю, у межах якої виникли спірні правовідносини та де перебуває позивач, що не виключає його права звернення до суду за місцем проживання (перебування).

Із матеріалів справи, зокрема, із копії свідоцтва про право власності на квартиру вбачається, що ОСОБА_1 є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, враховуючи те, що норма ст.25 КАС України передбачає подання позову не лише за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача, а також враховуючи наявність у ОСОБА_1 частини квартири на території Залізничного району м.Львова, колегія судді приходить до висновку про підсудність Залізничному районному суду м.Львова даної справи, по причині перебування позивача за вказаною адресою. Причому, таку адресу зазначено в оскаржуваній постанові серії ЕАВ №1272678 від 28.06.2019 року.

Подібне не суперечить п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року за №2.

Згідно із частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 312, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 липня 2019 року про передачу справи за підсудністю у справі № 462/4401/19 та направити справу для продовження розгляду до Залізничного районного суду м.Львова.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді М. А. Пліш
Р. Б. Хобор
Повний текст судового рішення виготовлено 04.09.2019 року.