Справа № 360/2082/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №360/2082/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 360/2082/19 (головуючий суддя І інстанції Тихонов І.В.), складену в повному обсязі 22 травня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України в особі Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фонду соціального страхування України в особі Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу спадкового майна, визначеного у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О. 31 січня 2018 року (спадкова справа № 13/2018, реєстровий № 29);

- стягнення з відповідача на користь позивача суму спадкового майна, визначеного свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області Анохіним О.О. 31 січня 2018 року (спадкова справа № 13/2018, реєстровий № 29) у сумі 29 660,89 грн. (а.с. 3-5).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі (а.с. 1-2).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати вищевказану ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначила, що спір не є приватноправовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, а спір стосується правомірності бездіяльності фонду у невиплаті належних сум спадкового майна.

Крім того, зазначила, що здійснення фондом публічно-владних управлінських функцій стосується і виплати не отриманих застрахованою особою страхових виплат її спадкоємцям на підставі свідоцтва про спадщину, оскільки фонд, визначений законодавством України суб`єктом владних повноважень, що реалізує державну політику у сфері соціального страхування, виплати і контролю за використанням коштів Фонду.

При цьому, апелянт зазначила, що раніше зверталась до Біловодського районного суду Луганської області з аналогічними вимогами, який ухвалою від 01 лютого 2019 року (справа № 408/8031/18-ц) закрив провадження у справі у зв`язку з тим, що виниклі між сторонами правовідносини за предметним та суб`єктним складом мають ознаки публічно-правових, тобто спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с. 12-14).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка перебувала на обліку в Біловодському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.

ОСОБА_1 відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на майно (а.с. 7).

Позивач звернулась до Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою про виплату їй недоодержаних ОСОБА_2 страхових виплат.

Однак відповідач листом від 25 березня 2019 року № Я-38/03-3 відмовив у їх виплаті у зв`язку із зазначенням різних адрес проживання у довідках про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Позивач не погодилася із такими діями відповідача та звернулася за захистом до суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі (а.с. 1-2), у зв`язку з тим, в даному випадку існує спір про право, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання не чинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

З аналізу зазначених норм Закону вбачається, що предметом адміністративного процесуального права є взаємовідносини у сфері, що складаються у зв`язку з реалізацією зацікавленими особами права на судовий захист.

Особливістю цих відносин є те, що вони пов`язані із реалізацією прав, свобод та інтересів суб`єктів у сфері публічно - правових відносин і спрямовані на захист від порушень з боку публічної влади при здійсненні нею владних управлінських функцій.

Тобто, специфіку публічно - правового спору визначають: суб`єктивний склад, підстави виникнення цього спору і тісне пов`язане з цим питання визначення меж повноважень адміністративного суду.

Що стосується кола суб`єктів публічно - правового спору, то обов`язковим його учасником є суб`єкт публічного управління, який є виразником державних і суспільних інтересів, носієм публічної влади, має особливий правовий статус, тому що наділений владними управлінськими функціями щодо об`єктів управління.

Специфіка публічно - правового спору обумовлена, також, його підставою: він виникає у випадку порушення суб`єктом публічного управління суб`єктивних публічних прав та інтересів громадянина або організації.

Особливістю правовідносин, що розглядаються адміністративними судами, є їх публічно - правовий характер, пов`язаний із сферою реалізації публічної влади.

Суттєвою ознакою публічно - правового спору є участь у справі суб`єкту владних повноважень, який виконує владні управлінські функції відносно інших суб`єктів і його рішення є обов`язковими для виконання.

Тобто, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Відповідно до змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 є померлою мамою ОСОБА_1 , яка отримувала страхі виплати в Біловодському відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області.

ОСОБА_1 відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на майно.

31 січня 2018 року державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори Луганської області видано позивачу Свідоцтво про право на спадщину за Законом. Спадщина складається з недоотриманих страхових виплат у розмірі 29 660,89 грн., які належать померлій (а.с. 7).

Позивач вважає, що спірні правовідносини мають розглядатись за вимогами Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вищевказаним висновком позивача, та вважає, що даний спір носить приватно-правний характер, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи вищевикладене, недоотримані померлою матір`ю позивача сум страхових виплат входять до складу спадщини, а їх отримання регулюється спадковим законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ст. 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що даний спір виник про цивільне право (отримання сум недоотриманих страхових виплат після їх переходу до складу спадкового майна), предметом якого є майнова вимога позивача отримати в порядку спадкування майно - грошові кошти, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, однак, спірні правовідносини регулюються виключно нормами цивільного законодавства.

Цієї ж думки дотримується Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року по справі № 808/1346/18.

Враховуючи вищевикладене, предмет даного спору, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, при цьому, доводи апеляційної скарги повністю нівелюються вищевказаними нормами права та правовими висновками суду.

Щодо посилання апелянта (як на підставу скасування спірної ухвали) на те, що вона раніше зверталась до Біловодського районного суду Луганської області з аналогічними вимогами, який ухвалою від 01 лютого 2019 року (справа № 408/8031/18-ц) закрив провадження у справі у зв`язку з тим, що виниклі між сторонами правовідносини за предметним та суб`єктним складом мають ознаки публічно-правових, тобто спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Доступ до правосуддя включає в себе розгляд справи «судом, встановленим законом».

Поняття «суд, встановлений законом» передбачає, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, тобто це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Усі процесуальні кодекси містять вимогу про закриття провадження у справі у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного (або адміністративного чи господарського) судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18), і підстав для відступу не вбачається.

Помилковим є висновок позивача про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та не належить до цивільної юрисдикції, оскільки ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2019 року (справа № 408/8031/18-ц) закрито провадження у справі за позовом позивача з аналогічними вимогами.

Наявність вищевказаної ухвали у справі № 408/8031/18-ц про закриття провадження у цивільній справі є перешкодою для повторного звернення особи до належного суду.

Разом із тим визначення судом юрисдикційності даної справи може бути підставою для поновлення строку на апеляційне чи касаційне оскарження ухвали Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2019 року (справа № 408/8031/18-ц).

Також така постанова вищої судової інстанції може бути іншою процесуальною підставою для звернення з позовом до належного суду, яким, у даному випадку, є суд загальної юрисдикції.

Відтак, суд не бере до уваги посилання апелянта на наявність ухвали суду першої (загальної) інстанції як підставу для розгляду даної справи у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 205/8482/15-ц від 15.05.2019 року.

Щодо розподілення судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року, зокрема, відстрочено сплату судового збору до прийняття постанови по даній справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 Законом України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року становить 1 921,00 грн.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до адміністративного суду апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду встановлюється ставка судового збору у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п.5).

Тобто, апелянту необхідно було сплати судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. за подання апеляційної скарги на спірну ухвалу.

Відповідно до ст. 139 КАС України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що даний спір має розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року у справі № 360/2082/19 - залишити без задоволення.

Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року у справі № 360/2082/19 - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 921 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок на користь спеціального фонду Державного бюджету України, здійснивши зарахування за реквізитами: Отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106, код за ; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача (МФО): 899998; Рахунок отримувача: 6001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова