Справа № 820/711/17
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 р.Справа № 820/711/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Московського районного суду м. Харкова (головуючий суддя І інстанції: Майстренко О.М., м. Харків) від 30.01.2019 року (повний текст складено 05.02.19 року) по справі № 820/711/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області, Державної фіскальної служби України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:зобов`язати Головне управління ДФС у Харківській області сформувати та погодити з ДФС України висновок про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ОСОБА_1 в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи, відповідно до Закону України «Про міліцію», що еквівалентний сумі 217500,00 грн. та подати його на виконання до ДФС України; зобов`язати Головне управління ДФС у Харківській області та ДФС України здійснити виплату грошових коштів на підставі погодженого висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ОСОБА_1 в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи, відповідно до Закону України «Про міліцію», що еквівалентний сумі217500,00 грн.; зобов`язати Головне управління ДФС у Харківській області подати до суду звіт в строк до 30-ти днів з дня набрання рішенням законної сили, щодо виконання рішення суду, а саме сформування та погодження з ДФС України висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ОСОБА_1 в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи, відповідно до Закону України «Про міліцію», що еквівалентний сумі 217500,00 грн. та подання його на виконання до ДФС України; зобов`язати ДФС України подати до суду звіт в строк до 60-ти днів з дня набрання рішенням законної сили, щодо виконання рішення суду, а сааме здійснення виплати грошових коштів на підставі погодженого висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ОСОБА_1 в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи, відповідно до Закону України «Про міліцію»,що еквівалентний сумі 217500,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказом № 303-о від 25.05.2016 р., звільнено в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «Б» (через хворобу) майора податкової міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Харківській області.Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №016517 від 08.07.2016 р.позивачу на підставі огляду МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності від 05.07.2016 р., у зв`язку з чим у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням первинно інвалідності ІІІ групи, внаслідок травми, одержаної при виконанні службових обов`язків під час проходження служби в органах податкової міліції відповідно до Податкового кодексу України. Вказав, що звертався до відповідачів із заявою про виплату цієї допомоги, але жодного платежу з боку відповідачів, в рамках поданої заяви про виплату одноразової грошової допомоги. Вважає, що такі дії відповідачів порушують його права.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року по справі № 820/711/17позовні вимоги задоволено.

Відповідач, ДФС України, не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.05.2019 р. апеляційну скаргу повернуто скаржнику, у зв`язку з невиконанням ним вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Відповідач, ГУ ДФС України в Харківській області, також не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 303-о від 25.05.2016 р., звільнено в запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «Б» (через хворобу) майора податкової міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Харківській області.Вислуга років на день звільнення складала: у календарному обчислені - 13 років, 09 місяців, 00 днів, у пільговому обчислені - 15 років, 07 місяців, 27 днів.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 08.07.2016 р. позивачу була видана довідка медичної установи серії 10 ААА № 016517 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого, відповідно до якої встановлено причину втрати його працездатності, а саме: травма, ТАК, пов?язана з виконанням службових обов`язків та встановлено ступінь втрати працездатності на 50%. Підставою видачі цієї довідки став акт огляду МСЕК № 606

Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №016517 від 08.07.2016 р. ОСОБА_1 на підставі огляду МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності з 05.07.2016р.

У зв`язку з цим, 26.07.2016 р. до Головного управління ДФС у Харківській області ОСОБА_1 . було подано заяву з додатками до неї, про здійснення дій пов`язаних зі складанням висновку про виплату та фактичну виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності.

За результатами розгляду зазначеної заяви Головним управлінням ДФС у Харківській області був складений висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 70875,00 грн., у зв`язку з встановленням інвалідності. Вказаний висновок надійшов до ДФС України 02.08.2016 р. (вх. № 121806) на розгляд, та повернутий до Головного управління ДФС у Харківській області листом від 12.08.2016 р. № 27386/7/99-99-04-02-02-17, який фактично надійшов 16.08.2016 р. У вказаному листі зазначалось, що 07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію», тому приймати заяви та готувати висновки про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати законні підстави відсутні. Розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникамподаткової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України.

Не погодившись з такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, в зв`язку із встановленням інвалідності IІI групи.

Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, в зв`язку із встановленням інвалідності IІI групи, але вважає, що при вирішенні спірних правовідносин судом першої інстанції не враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 356 Податкового кодексу України, держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист". Державний нагляд за охороною праці осіб начальницького і рядового складу податкової міліції здійснюється самостійними органами державного нагляду за охороною праці податкової міліції.

Згідно з ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції від 13 лютого 2015 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин) у разі встановлення інвалідності, яка настала у період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, зокрема, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності 3 групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

На час подання позивачем заяви про здійснення виплати одноразової грошової допомоги Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції були затверджені постановою КМУ № 850 від 21.10.2015 р. (далі - Порядок № 850), де п. 2 було визначено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VIII "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. № 707.

Судовим розглядом встановлено, що позивач набув таке право після 12.03.2015 р., оскільки інвалідність йому встановлено 05.07.2016 р. та у період чинності положень ст. 23 Закону України «Про міліцію», в редакції Закону № 208-VIII від 13.02.2015, який набрав чинності 12.03.2015, розмір допомоги має бути визначений саме у відповідності із вказаним Законом та Порядком № 850.

Наведеним спростовуються доводи апелянта з приводу застосування до спірних правовідносин положень Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. № 707

Згідно п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі: установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.

Закон України «Про міліцію» №565-XII від 20.12.1990 року втратив чинність 07.11.2015 року у зв`язку з набранням Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 року, але відповідно до абз.3 п.15Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинностіЗаконом України «Про Національну поліцію».

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо не поширення вказаних вище нормативних актів на працівників податкової міліції.

На підставі цього, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що за колишніми працівниками міліції, а також податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, органах податкової міліції, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченоїЗаконом України «Про міліцію», виплата якої здійснюється в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України на дату встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Виплаті такої допомоги передує процедура, що визначена Порядком № 850.

Відповідно до п. 7 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з п. 8 Порядку № 850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції:витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу;витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Положеннями п. 9 Порядку № 850 визначено, що МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р., під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що у суду першої інстанції, в межах спірних правовідносин, були відсутні повноваження щодо визначення конкретної суми одноразової грошової допомоги, оскільки цей розмір визначає орган, який уповноважений приймати рішення щодо призначення цієї допомоги (в цьому випадку, ДФС України).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача в цьому випадку буде зобов`язання Головного управління ДФС у Харківській області подати до ДФС України висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи (в редакції Закону України від 13.02.2015 року № 208-VIII) та зобов`язання ДФС України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи (в редакції Закону України від 13.02.2015 року № 208-VIII).

В свою чергу, в межах спірних правовідносин позивачем та відповідно судом першої інстанції обраний не належний спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1

Що стосується висновку суду про наявність підстав для зобов`язання відповідачів подати звіти щодо виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно із частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Частинами четвертою, сьомою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до частини другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно із положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40). Отже, судом можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

Згідно із положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч.8 ст.382 КАС України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Колегія суддів зауважує, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

З матеріалів справи підстав, як б свідчили про невиконання відповідачами судового рішення чи про протиправність дій чи бездіяльності пов`язаних з невиконанням судового рішення не вбачається. Крім того, колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача подати звіт є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, позовні вимог в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року по справі № 820/711/17 прийняте з порушенням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (подання відзиву на апеляційну скаргу - 3000,00 грн., участь в одному судовому засіданні - 2000,00 грн.) позивачем надано до суду: копію договору про надання адвокатом Рябушиць Р. М . правничої допомоги від 02.04.2019 р., копію Додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 02.09.2019 року, копію квитанції ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг від 14.06.2019 р. у розмірі 4000,00 грн.

Надані позивачем документи не можуть бути належними доказами понесених витрат на правничу допомогу, оскільки адвокат Рябушиць Р.М. не брала участі у судових засіданнях 18.06.2019 р. та 27.08.2019 р., оскільки інтереси позивача представляв ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.01.2017 р. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу за подання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 3000,00 грн., колегія суддів зазначає, що ані позивачем, ані адвокатом до суду не надано розрахунку понесених витрат в цій частині, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, колегія суддів дійшла до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 1280,00 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи судом встановлено, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем заявлені дві вимоги немайнового характеру до двох відповідачів, у зв`язку з чим позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (по 640,00 грн. за кожну вимогу, у відповідності до ставки судового збору, що була встановлена на момент подання позовної заяви у 2017 році).

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції фактично задоволенообидві вимоги позивача та до обох відповідачів, але у інший спосіб, ніж просив позивач, колегія суддів дійшла до висновку, що на користь позивача підлягають стягненню судового витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів у справі у розмірі 1280,00 грн., тобто по 640,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 року по справі № 820/711/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Харківській області подати до ДФС України висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи (в редакції Закону України від 13.02.2015 року № 208-VIII).

Зобов`язати ДФС України провести нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про міліцію" в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб, у разі встановлення інвалідності 3 групи (в редакції Закону України від 13.02.2015 року № 208-VIII).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, ) та Державної фіскальної служб України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04655, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень), по 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) з кожного .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 02.09.2019 року