Справа № 400/2525/18
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 вересня 2019 року

Київ

справа №400/2525/18

адміністративне провадження №К/9901/24123/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу Інгульського районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2019 року у справі №400/2525/18 за позовом ОСОБА_1 до Інгульського районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправною відмову відповідача у зміні імені (по батькові) та зобов`язати повторно розглянути її заяву від 01 червня 2018 року про надання дозволу на зміну імені (по батькові).

На обґрунтування позову позивачка вказувала, що вона виявила намір змінити по батькові, оскільки з`ясувалось, що її батьком є ОСОБА_3 . З огляду на це, звернулась до відповідача з відповідною заявою, однак отримала відмову. Вважає, що така відмова є втручанням в її приватне життя.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 13 лютого 2019 року, ухваленим у спрощеному позовному провадженні, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Задовольняючи позов та визнаючи дії відповідача у спірних правовідносинах неправомірними, суди попередніх інстанцій врахували позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарнага проти України», в якому ЄСПЛ визнав, що відмова фізичній особі у зміні по батькові, як складової імені, є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважаючи такі рішення ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, Інгульський районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Скаржник зазначає, що чинне законодавство України не передбачає можливості змінити по батькові особи на її власний розсуд.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Правові відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначені Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року № 2398-VI (далі - Закон України №2398-VI).

Частиною першою статті 6 Закону №2398-VI обумовлено, що відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх.

Згідно з частиною п`ятою статті 9 Закону №2398-VI правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються Міністерством юстиції України.

Статтею 16 Закону №2398-VI урегульовано порядок державної реєстрації зміни імені.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Закону № 2398-VI державна реєстрація зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) (далі - зміна імені) проводиться лише щодо громадян України. Державна реєстрація зміни імені проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою фізичної особи, яка досягла віку, встановленого законом, за місцем її проживання за наявності в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану відповідних актових записів цивільного стану та відомостей у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону №2398-VI внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 28 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Статтею 295 Цивільного кодексу України обумовлено право фізичної особи на зміну імені.

Так, за змістом цієї статті фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на зміну по батькові у разі зміни її батьком свого власного імені або виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження. Прізвище, власне ім`я та по батькові фізичної особи можуть бути змінені у разі її усиновлення, визнання усиновлення недійсним або його скасування відповідно до закону.

Підставами для відмови у зміні імені є: здійснення стосовно заявника кримінального провадження або його перебування під адміністративним наглядом; наявність у заявника судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку; офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку заявника; подання заявником неправдивих відомостей про себе.

Підставою відмови ОСОБА_1 у зміні її по батькові була відсутність у національному законодавстві чітких положень, які б дозволяли зміну по батькові фізичної особи на власний розсуд. А у разі якщо батьком дитини є інша особа, відповідно до статей 136, 138 Сімейного кодексу України оспорювання батьківства проводиться в судовому порядку.

Аналізуючи таку відмову (рішення) відповідача як суб`єкта владних повноважень, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України, передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ у справі «Гарнага проти України» констатував, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, а законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю. Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві.

У вказаному рішенні ЄСПЛ йдеться й про те, що коли особа в Україні досягає достатньо дорослого віку для того, щоб приймати самостійні рішення щодо зміни імені, вона може зберегти або змінити ім`я, надане їй при народженні. Вартий особливої уваги той факт, що особа може зберегти по батькові, навіть якщо її батько більше не носить імені, від якого походить по батькові. У цьому випадку розірвання традиційного зв`язку між по батькові особи та іменем її батька визнається можливим.

ЄСПЛ констатував, що за майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Державні органи не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Європейський Суд одноголосно постановив, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції щодо заявниці.

Конвенція - це живий інструмент, який має тлумачитись у контексті змін у суспільстві і у відповідності до умов сучасності. Водночас, рішення у схожих справах повинні бути подібними, оскільки відмінність може призвести до нерівності позивачів перед законом та не виправдати законні очікування тих, хто звертається до правосудця. Існує ряд причин, за якими необхідно притримуватись прецедента. Це перш за все в інтересах правової стабільності і впорядкованого розвитку практики застосування Конвенції. Дотримання прецедента не тільки прямо відповідає вимогам незалежності і безсторонності суду, але й виражає саму суть судової політики (справа «Коссі проти Сполученого Королівства», рішення від 27 вересня 1990 року).

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції. Дійсно, гарантія прав, передбачена Конвенцією, цілком реальна без прийняття будь-яких додаткових заходів з боку органів влади держав-учасниць, таким чином, ці права можна вважати такими, що застосовуються прямо.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 19 цього Закону визначає порядок її застосування у сфері законодавства та в адміністративній практиці. Так, зокрема, частиною п`ятою цієї статті визначено, що Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду.

Таким чином, Конвенція, а так само практика Європейського суду як її складова, є частиною національного законодавства; їх положення є нормами прямої дії; вони мають пріоритет у застосуванні порівняно з нормами національного законодавства, що суперечать Конвенції. Зазначені принципи обов`язкові не лише для суду, а й для адміністративних органів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №826/5812/14.

Зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини та наведене нормативне врегулювання Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, позицію якого підтримав апеляційний суд, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вірно застосував вищенаведені положення законодавства України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Інгульського районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2019 року у справі №400/2525/18 за позовом ОСОБА_1 до Інгульського районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду