Справа № 240/8611/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 вересня 2019 року м. Житомир справа № 240/8611/19

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою за його клопотанням від 03.05.2018 з послідуючою земельної ділянки в оренду на термін 49 років для сінокосіння;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована на території Андрушівського району Житомирської області з послідуючою передачею в оренду на 49 років для сінокосіння.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 у справі №806/3093/18 було зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути його клопотання від 03.05.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування для сінокосіння земельної ділянки площею 33,8883 га за кадастровим номером НОМЕР_2 , яка розташована на території Андрушівського району Житомирської області, та прийняти рішення із урахуванням встановлених обставин справи та у відповідності до норм Земельного кодексу України. ОСОБА_1 вказує, що на виконання вказаного рішення суду Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянуло його клопотання від 03.05.2018, однак листом від 18.01.2019 №168/0-305/0/22-19 повідомило позивача, що йому відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3 :03 НОМЕР_4 000: НОМЕР_5 у зв`язку з тим, що вказана земельна ділянка відсутня в Національній кадастровій системі.
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки зазначені у листі від 18.01.2019 №168/0-305/0/22-19 підстави для відмови не відповідають нормам ст. 123 Земельного кодексу України. Крім того, згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.06.2018 бажана ним земельна ділянка з 30.08.2017 була зареєстрована та має кадастровий номер.
Ухвалою судді від 18 червня 2019 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано десятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
01 липня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 з усуненими недоліками.
Ухвалою від 05 липня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №240/8611/19 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Крім того, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі 09 липня 2019 року було надіслано на адресу місцезнаходження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду, ухвалу про відкриття провадження у справі Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області отримало 11 липня 2019 року (а.с.31).
29 липня 2019 року до суду надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому відповідач зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною та не підлягає задоволенню (а.с.33-40).
В обґрунтування такої позиції вказав, що під час здійснення повторного розгляду клопотання позивача було встановлено, що відповідно до Публічної кадастрової карти України земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 відсутня в національній кадастровій системі. Також з інформації наданої відділом в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області було встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 була перенесена до архівного шару Публічної кадастрової карти України в результаті її поділу на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 09.08.2018 №6-2849/14-18-СГ "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянку". З огляду на що Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області зазначає, що прийняти рішення щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою передачі в оренду вказаної в клопотанні позивача земельної ділянки не є можливим. Таким чином, відповідач вважає, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є вмотивованою, оскільки містить чітке та обґрунтоване посилання на обставини, за яких відповідач позбавлений можливості розглянути клопотання позивача.
Крім того, щодо вимоги про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідач зазначив, що це є дискреційним повноваженням Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, а тому задоволення позовних вимог в цій частині є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до норм ст.ст. 257, 263 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
У відповідності до частини четвертої статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 у справі №806/3093/18 позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області було задоволено та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути його клопотання від 03.05.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування для сінокосіння земельної ділянки площею 33,8883 га за кадастровим номером НОМЕР_2 , яка розташована на території Андрушівського району Житомирської області, та прийняти рішення із урахуванням встановлених обставин справи та у відповідності до норм Земельного кодексу України.
На виконання рішення суду Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянуло клопотання ОСОБА_1 від 03.05.2018 та листом від 18.01.2019 №168/0-305/0/22-19 відмовило позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 (а.с.9).
В якості підстави для відмови в листі вказано, що відповідно довідки Відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 відсутня у Національній кадастровій системі. А тому з урахуванням ст. 123 Земельного кодексу України та у зв`язку невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам Законів України, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні його клопотання.
Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 13 Основного Закону проголошено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Положеннями ч. 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Частиною 2 статті 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Нормами ст. 123 Земельного Кодексу України визначено порядок передачі земельних ділянок у користування.
Так, відповідно до частини другої статті 123 Земельного Кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з положеннями частини третьої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, системний аналіз наведених норм права дає підстави до висновку, що для отримання земельної ділянки безоплатно у користування зацікавлена особа звертається до відповідних органів із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого компетентним органом приймається рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в наданні такого дозволу, яка має бути вмотивованою.
При цьому, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування та зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на затвердження проекту землеустрою, яка може бути визнана обґрунтованою, є лише встановлення, компетентним суб`єктом владних повноважень, невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач повинен був прийняти одне з таких рішень: про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин відмови. При цьому, у випадку прийняття рішення про відмову у наданні такого дозволу відповідач повинен належним чином мотивувати причини такої відмови.
З матеріалів справи встановлено, що на виконання рішення суду Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянуло клопотання позивача та листом від 18.01.2019 №168/0-305/0/22-19 відмовило у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_3 :03 НОМЕР_6 0267 у зв`язку з тим, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 відсутня у Національній кадастровій системі (а.с.9).
З даного приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами статті 79-1 ЗК України врегульовано питання формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.
Зокрема, зі змісту ч. 1 ст. 79-1 ЗК України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється зокрема: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 79-1 ЗК України).
Відповідно до ч. 3, 4, 5 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
При цьому, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 79-1 ЗК України).
Як встановлено судом під час розгляду справи, звертаючись до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування, ОСОБА_1 вказував конкретну бажану ним земельну ділянку, зазначаючи її кадастровий номер, а саме земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована на території Андрушівського району.
Однак, під час повторного розгляду клопотання позивача Головним управління Держгеокадастру у Житомирській області з інформації, наданої Відділом в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (а.с.43) було встановлено, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 відсутня у Національній кадастровій системі.
Відсутність відомостей про земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 відсутня у Національній кадастровій системі підтверджується також наявним у матеріалах справи відомостями з Публічної кадастрової карти України (а.с.42).
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.06.2018 №ПІ-116/0-106/0/63-18 від 12.06.2018 (а.с.10) судом встановлено, що земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 30.08.2017. Однак, в подальшому Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області був прийнятий наказ від 09.08.2018 №6-2849/14-18-СГ, пунктом 1 якого гр. ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 33,8883 га сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Андрушівського району за межами населених пунктів Волосівської сільської ради, шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки, яка проінвентаризована за кадастровим номером НОМЕР_2 на утворення окремих земельних ділянок.
З наведеного вбачається, що формування земельної ділянки площею 33,8883 га, розташованої на території Андрушівського району, та присвоєння їй 30.08.2017 кадастрового номером НОМЕР_2 було здійснено у зв`язку з інвентаризацією земель.
Однак у подальшому в результаті здійснення на підставі вищезазначеного наказу Головного управлінням Держгеокадастру у Житомирській області від 09.08.2018 №6-2849/14-18-СГ "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" її поділу, вищезазначена земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 була перенесена до архіву, що підтверджується інформацією зазначеною в листі Відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (а.с.44).
У зв`язку із вказаними обставинами станом на дату повторного розгляду відповідачем клопотання про надання ОСОБА_1 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 була відсутня в базі Національної кадастрової системи (а.с.44).
З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що на момент розгляду клопотання позивача бажаної ним земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 не існувало, оскільки вона була поділена, що позбавило відповідача можливості встановити відповідність місця розташування цієї земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів.
Щодо доводів позивача про те, що згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 12.06.2018 бажана ним земельна ділянка з 30.08.2017 була зареєстрована та має кадастровий номер, суд зазначає, що враховує саме надані відповідачем докази щодо відсутності земельної ділянки в базі Національної кадастрової системи, а не докази позивача про наявність такої ділянки, з огляду на актуальність інформації про земельну ділянку на момент повторного розгляду заяви.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що недотримання вимог земельного законодавства при зверненні до відповідача із клопотанням на виготовлення проекту землеустрою в якому зазначено земельну ділянку, яка не зареєстрована у Державному земельному кадастрі, позбавило відповідача можливості встановити місце розташування земельної ділянки та винести рішення про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою.
Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми права, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович