Справа № 200/5775/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року справа №200/5775/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року у справі № 200/5775/19-а (головуючий суддя І інстанції - Троянова О.В.), складену в повному обсязі 24 червня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 02 травня 2018 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2019 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 02 травня 2018 року про відмову у призначенні державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- зобов`язання призначити та виплатити державну допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Селидовської міської ради від 02 травня 2018 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні державної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Селидовської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 40-43).

Не погодившись із судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що виплати страхових виплат здійснюються лише за місцем перебування переселенця на обліку, який підтверджується довідкою, при цьому під час перевірки фактичного місця проживання позивача за вказаною адресою у довідці внутрішньо-переміщеної особи не було.

При цьому, управління зазначило, що гарантії встановлені Конституцією України на виплату спірної допомоги не розповсюджуються (а.с. 45-48).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 16 жовтня 2007 року Калінінським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, та є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , виданого 22 травня 2017 року Покровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 9-13).

Відповідно до довідок від 02 квітня 2018 року № та № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивач із малолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перемістилися за адресою (фактичне місце проживання/перебування) : АДРЕСА_2 (а.с. 14, 15).

ОСОБА_1 02 квітня 2018 року звернулась до відповідача із заявою «Про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг» за №653, форма якої затверджена наказом Міністерства соціальної політики України 21 квітня 2015 року № 441, згідно якої просила призначити їй державну допомогу при народженні дитини (а.с. 26-27).

Посадовими особами відповідача складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за №1391 від 05 квітня 2018 року про відсутність заявника за фактичною адресою (а.с. 29).

10 квітня 2018 року позивачем надано пояснювальну відповідачу з проханням провести повторно обстеження, у зв`язку з тим, що вона була відсутня за місцем проживання за сімейними обставинами (а.с. 30).

Посадовими особами відповідача складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за №1304 від 20 квітня 2018 року про відсутність заявника за фактичною адресою (а.с. 31).

Рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27 квітня 2018 року на підставі подання №2148 від 26 квітня 2018 року управління соціального захисту населення, актів обстеження та інших поданих матеріалів, відмовлено позивачу у призначенні соціальної виплати (а.с. 32).

Рішенням управління соціального захисту позивачу відмовлено в призначенні державної допомоги при народжені дитини, згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 02 травня 2018 року № 707 (а.с. 28).

Не погодившись із відмовою у призначенні державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для невиплати державної допомоги при народженні дитини, а відтак порушене право позивача має бути відновленим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

При цьому, норми чинного законодавства не містять підстав для відмови у призначенні такої допомоги, відтак рішення управління щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими та такими, що суперечать нормам діючого законодавства доводи апелянта, що позивач не має права на отримання державної допомоги при народженні дитини у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача у м. Селидове, оскільки будь-яких умов щодо не призначення спірної допомоги Закон № 2811-ХІІ не містить.

Окрім того, при видачі довідок від 02 квітня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи було проведено перевірку фактичного місця проживання позивача та неповнолітньої дитини та підтверджено проживання за вказаною у довідці адресою у м. Селидове (а.с . 14 , 15).

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності скасування спірного рішення управління та необхідності задоволення позовних вимог.

При цьому, доводи апелянта щодо нерозповсюдження на позивача гарантій встановлених Конституцією України є необґрунтованими та такими, що суперечать принципам законності.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Селидівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2019 року у справі № 200/5775/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова