Справа № 500/566/19
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Мандзій О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6646/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Довгої О.І., Затолочного В.С.

за участю секретаря судового засідання: Мельничук Б.Б.

апелянта: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі № 500/566/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

05.03.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання надати копії документів які зазначені у запиті на інформацію від 12.01.2019р.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2019р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.06.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 29.01.2019р. подав до Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації запит на інформацію, щодо отримання:

- прізвище, ім`я, по батькові, посаду, місце роботи лікаря (фельдшера), що, у складі бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, здійснював виїзд 12.01.2019р. за адресою АДРЕСА_1 , в насідок повідомлення запитувача за єдиними телефонним номером екстреної медичної допомоги 103;

- копії документів, складених лікарем (фельдшером), що, у складі бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, здійснював виїзд 12.01.2019р. за адресою АДРЕСА_1 , внасідок повідомлення запитувача за єдиними телефонним номером екстреної медичної допомоги 103, та будь-якими іншими медичними працівниками, за результатами огляду запитувача 12.01.2019р.

Вказаний запит на інформацію листом №505/16-01 від 30.01.2019 року Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації направило згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» за належністю до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради. (.ас. 7 )

Листом від 12.02.2019р. за № 33, Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради надав ОСОБА_1 відповідь на запит, в якій зазначив що згідно виклику, який надійшов на лінію 103 12.01.2019р. за адресою АДРЕСА_1 виїхала бригада Е(Ш)МД підстанції №2 Тернопільської станції Е(Ш)МД у складі: лікаря з медицини невідкладних станів ОСОБА_2 та фельдшера з медицини невідкладних станів ОСОБА_3 .

При цьому, медичну документацію людини може отримати тільки безпосередньо сама особа, якої це стосується, її представники на підставі довіреності або договору про надання правничої допомоги (за умови, що копії зазначених документів будуть долучені до запиту), а також батьки (усиновлювачі, опікун, піклувальник) як законні представники дитини. Відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» доступ персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. (а.с. 8)

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із змісту ч.3 ст.32 Конституції України видно, що кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» від 30.10.1997 визначено, що медична інформація - це свідчення про стан здоров`я людини, історію її хвороби, про мету запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, у тому числі і про наявність ризику для життя і здоров`я, за своїм правовим режимом належить до конфіденційної.

Крім того у Рішенні Конституційного Суду України зазначено обов`язок лікаря на вимогу пацієнта та членів його сім`ї або законних представників надавати їм таку інформацію повністю і в доступній формі. У цьому документі також передбачено, що в особливих випадках, коли повна інформація може завдати шкоди здоров`ю пацієнта, лікар може її обмежити. У цьому разі він інформує членів сім`ї або законних представників пацієнта, враховуючи особисті інтереси хворого. Таким же чином лікар діє, коли пацієнт перебуває у непритомному стані.

Право на інформацію про стан свого здоров`я також закріплено у ст. 285 Цивільного кодексу України, відповідно до ч.1 якої повнолітня фізична особа має право на достовірну і повну інформацію про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються її здоров`я.

Якщо інформація про хворобу фізичної особи може погіршити стан її здоров`я або погіршити стан здоров`я фізичних осіб, визначених ч.2 цієї статті, зашкодити процесові лікування, медичні працівники мають право дати неповну інформацію про стан здоров`я фізичної особи, обмежити можливість їх ознайомлення з окремими медичними документами (ч. 3 ст. 285 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. «е» ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено право людини на достовірну та своєчасну інформацію про стан свого здоров`я і здоров`я населення, включаючи існуючі і можливі фактори ризику та їх ступінь.

Пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров`я. (ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначений у Законі України «Про доступ до публічної інформації».

Правові гарантії реалізації особи на ознайомлення з відповідними медичними документами щодо стану свого здоров`я поряд із положеннями, закріпленими в ч. 1 ст. 285 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 39 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» також визначені Законом України «Про захист персональних даних», положеннями п.6 ч. 2 ст. 7 якого надано дозвіл на обробку персональних даних інформації необхідної в цілях охорони здоров`я, встановлення медичного діагнозу, для забезпечення піклування чи лікування або надання медичних послуг, функціонування електронної системи охорони здоров`я за умови, що такі дані обробляються медичним працівником або іншою особою закладу охорони здоров`я чи фізичною особою - підприємцем, яка одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та її працівниками, на яких покладено обов`язки щодо забезпечення захисту персональних даних та на яких поширюється дія законодавства про лікарську таємницю, працівниками центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, на яких покладено обов`язки щодо забезпечення захисту персональних даних.

Водночас, положення означеного закону не регулюють загальних питань доступу особи до інформації, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати Закону України «Про доступ до публічної інформації», у яких, зокрема регламентується один з видів публічної інформації з обмеженим доступом (ст.6 Закону), а саме конфіденційна інформація, до обсягу якої належить і медична.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 29.01.2019р. подав до Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації запит на інформацію.

Підставою для звернення позивача до суду стало ненадання позивачу на його інформаційний запит документів складених лікарем (фельдшером), що, у складі бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги, які відповідно містять інформацію про стан здоров`я особи.

В п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено: право на доступ до публічної інформації гарантується: визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє.

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Із змісту п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» видно, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.11.2010р. № 999, затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної медичної облікової документації 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги».

Зокрема, п.1 Інструкції передбачено, що вона визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації 110/о «Карта виїзду швидкої медичної допомоги».

Так, у Карті виїзду швидкої медичної допомоги зазначається така інформація як адреса пацієнта та привід до виклику, прізвище, ім`я та по батькові пацієнта, місце роботи та посада пацієнта.

Таким чином, інформація яка знаходиться в документах оформлених при виїзду швидкої медичної допомоги, що є у розпорядженні відповідача містить відомості про стан здоров`я пацієнта, який може бути розголошений виключно за згодою самого пацієнта, членам сім`ї або законним його представникам.

Разом з тим, до запиту про інформацію не додано жодного документа який дає підстави дійти висновку, що позивач є членам сім`ї або законним представником пацієнта.

При цьому, п.23. Інструкції передбачено, що у п.6 «Повідомлення» у відповідному рядку необхідно зазначити кому передана інформація щодо особи, з обов`язковим зазначенням номера телефону, часу передачі повідомлення, прізвища особи, яка прийняла інформацію, реєстраційного номера тощо.

Тобто, після закінчення виклику швидкої медичної допомоги, інформація щодо особи пацієнта передається відповідальній особі.

Положеннями ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено види інформації, до якої може бути застосовано обмеження в доступі: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація, та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для такого обмеження.

ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Зокрема, ст.40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

При використанні інформації, що становить лікарську таємницю, в навчальному процесі, науково-дослідній роботі, в тому числі у випадках її публікації у спеціальній літературі, повинна бути забезпечена анонімність пацієнта.

Таким чином, аналіз визначення «публічна інформація» та переліку розпорядників публічної інформації свідчить, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні розпорядників публічної інформації. Така інформація є відкритою і розкривається необмеженому колу осіб. Разом з тим до видів публічної інформації: конфіденційної, таємної та службової, може бути обмежено доступ у разі сукупності обов`язкових умов, визначених у законі.

ч.1 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» у запиті зазначається прізвище, ім`я по батькові, місце проживання ( місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит.

Згідно ч.6 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умовами надання інформації, визначеної у п.1 ч.4 цієї ст.16, крім випадків установлених законом.

Як видно з матеріалів справи, відповідач своєчасно надав позивачу відповідь на запит яка не стосується конфіденційності інформації ( прізвище лікарів ) та не відмовив у доступі до персональних даних, а вказано про можливість їх отримання безпосередньо самою особою згідно вимог ч. 1 ст. 285 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість висновків, оскільки звернення позивача не містить реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, всупереч ч.6 ст. 16 Закону України «Про доступ до персональних даних».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф Тернопільської обласної ради як суб`єкт владних повноважень діяв у спосіб передбачений законом та Конституцією України. Ненадання відповідачем персональних даних на електронний запит, який не мав усіх реквізитів запитувача, не унеможливило ідентифікувати особу запитувача інформації. Відповідач не вправі надавати копії медичних документів без особистої згоди на це пацієнта та документа, що посвідчує його особу.

Доводи які викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки колегії суддів.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі № 500/566/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя О.І. Довга

Суддя В.С. Затолочний

Постанова складена в повному обсязі 02.09.2019р.