Справа № 520/5872/19
Суддя: Мінаєва К.В.
Дата ухвалення: 2019-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 вересня 2019 р. № 520/5872/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ) про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №95 від 10.05.2019 р. про скасування громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № НОМЕР_3 від 29.04.2005 року;

- вирішити питання щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача;

- вирішити питання щодо стягнення з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 29.04.2005 р. отримала дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як дружина іммігранта, та її документовано посвідкою на постійне проживання в Україні терміном безстроково. На адвокатський запит відповідачем надано відповідь разом з копією рішення №95 від 10.05.2019 р. про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні. Отже, вважаючи зазначене рішення та скасування посвідки протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Від відповідача 09.07.2019 р. надійшов відзив на позов, в якому представник посилається на те, що у ході перевірки матеріалів справи встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу наданий 29.04.2005 р. на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Також перевіркою матеріалів справи чоловіка позивача встановлено, що його дозвіл на імміграцію скасовано 16.01.2014 р. та визнано недійсною посвідку на постійне проживання в Україні. Отже, оскільки позивач отримала дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта, а дозвіл наданий чоловіку скасовано, відповідно наданий їй дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 12.06.2019 року прийнято до розгляду адміністративну справу та призначено проведення підготовчого засідання на 02.07.2019 року 15:30 год. Ухвалою суду від 02.07.2019 р. відкладено підготовче судове засідання на 05.08.2019 р. у зв`язку з необхідністю витребувати з відповідача докази по справі. Ухвалою від 05.08.2019 р. закрито підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті на 02.09.2019 р.

Від представника позивача 27.08.2019 р. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

У відзиві на позов, який надійшов до суду 09.07.2019 р., відповідач просив суд здійснити розгляд справи без участі представника.

Відповідно ч.1, 9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За правилами, встановленими ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, відсутність перешкод для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи позову та відзиву, зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів:

Судом встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією паспорту, терміном дії 06.11.2028 р. (а.с.24-25)

29.04.2005 р. позивачці оформлено та видано посвідку на постійне проживання в Україні, безстроково. Місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.26)

На адвокатський запит №АЗ-172/19 від 21.05.2019 р. Центральним міжрегіональним Управлінням ДМС у м. Києві та Київської області надано письмову відповідь разом з копією рішення Центрального Міжрегіонального Управління ДМС у м. Києві та Київської області №95 від 10.05.2019 р. про скасування громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № НОМЕР_3 від 29.04.2005 р. (а.с.28-31)

Висновком від 10.05.2019 р. скасовано рішення ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 29.04.2005 про надання дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , скасовано, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 29.04.2005 р. (а.с.85-87)

На підставі висновку від 10.05.2019 р. прийнято рішення від 10.05.2019 р. №35, яким громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». (а.с.88)

В матеріалах справи також наявний висновок від 16.01.2014 р., яким визнано такою, що не відповідає законодавству України посвідку на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_4 (чоловік позивачки), та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 16.01.2014 р. №6, яким на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано посвідку на постійне проживання в Україні терміном безстроково. (а.с.82, 83)

Не погоджуючись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

З урахуванням викладених обставин справи суд зазначає наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства та порядок надання таким особам дозволу на імміграцію в Україну визначені Законом України «Про імміграцію», постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень. Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» (подалі - Постанова №1983), постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків га внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983».

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (подалі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про імміграцію», іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов`язки опікунів і піклувальників.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні (від 07.06.2001 р.), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно до п. 6 ч.2 ст.4 зазначеного Закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 цього Закону встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 цього Закону, також подаються наступні документи: копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію, заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Частиною 4 ст.11 Закону України «Про імміграцію», у редакції, що діяла на час оформлення посвідки, встановлено, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. №1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки (від 26.12.2002р.), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

З матеріалів справи судом встановлено, що дозвіл про надання імміграції позивачці, як громадянці В`єтнаму , надано згідно з документами, які діяли станом на момент прийняття відповідного рішення, тобто станом на 29.04.2005 року. Станом на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію - на 29.04.2005 року дійсність, чинність та законність відповідних документів, визначених статтею 9 Закону «Про імміграцію» працівниками ВГІРФО ГУМВС України в Київський області перевірялись. Зазначені дії не визнані протиправними або незаконними в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та наданні посвідки на постійне місце проживання, посадові особи ВГІРФО ГУМВС України в Київський області, проводили перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» ними надана оцінка підстав залишення позивача на постійне проживання в Україні.

Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст.10 Закону України «Про імміграцію» не було виявлено, у зв`язку з чим, позивачці надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Згідно із п. 21 Постанови №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п. 22 Постанови №1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За умов п. 23 Постанови №1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Постанови №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України «Про імміграцію», органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно статті 13 цього Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що рішення ГУ ДМС України в Київський області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну №95 прийнято 10.05.2019 року. Відповідачем не надано доказів щодо направлення копій зазначеного рішення у тижневий строк позивачу та доведення до відома позивача, та доказів щодо запрошення позивача для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну. Отже, суд доходить висновку, що зазначені вище вимоги чинного законодавства України відповідачем не дотримані.

Крім того, суд зазначає, Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

З урахуванням того, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження законності прийнятого рішення, а також доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", суд зазначає, що під час судового розгляду справи не підтверджено обставин правомірності прийняття відповідачем спірного у даній справі рішення. Отже, з урахуванням викладених обставин справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №95 від 10.05.2019 р. про скасування громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № НОМЕР_3 від 29.04.2005 року.

Щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частинами 1, 2, 3 ст.134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частиною 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу надано копії: договору про надання правової допомоги №Д-102/18 від 24.10.2018 року із адвокатом Вітер Н.В.; додаткової угоди №2 від 24.10.2018 року до договору про надання правової допомоги №Д-102/18 від 24.10.2018 року; довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_6 ; квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» про сплату коштів в якості оплати послуг адвоката за договором №Д-102/18 від 24.10.2018 року в загальній сумі 5200,00 грн.; звіту банку ПАТ КБ «ПриватБанк» за р/р 1976 за період з 01.08.2019 р. по 16.08.2019 р., акту виконаних робіт №3 від 13.08.2019 року до договору №Д-102/18 від 24.10.2018 року.

Відповідно до акту виконаних робіт (надання послуг) №3 від 13.08.2019 року до договору про надання правової допомоги №Д-102/18 від 24.10.2018 року позивачу було надано послуги на загальну суму 5200,00 грн., а саме: адвокатський запит 300,00 грн., складання позовної заяви 2000,00 грн., заява на ознайомлення з матеріалами справи 400,00 грн., ознайомлення з матеріалами справи 500,00 грн., складання відповіді на відзив 2000,00 грн.

Враховуючи надані до матеріалів справи представником позивача докази, якими підтверджено обставин понесення позивачем вказаних судових витрат, а також з огляду на важливість справи для позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення такої заяви представника позивача.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частини перша, друга статті 77 КАС України). У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції", Суд звертав увагу на необхідність покладення обов`язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Суд зазначає, що відповідачем не доведено обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 242-246, 255, 295, пп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №95 від 10.05.2019 р. про скасування громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ № НОМЕР_3 від 29.04.2005 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім грн.) 40 коп. та судові витрати, пов`язані із правничою допомогою, у сумі 5200 (п`ять тисяч двісті) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 02 вересня 2019 року.

Суддя Мінаєва К.В.