Справа № 808/2199/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 808/2199/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фонду державного майна України

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 р. (суддя Стрельнікова Н.В., м. Запоріжжя)

у справі №808/2199/18

за позовом ОСОБА_1

до Фонду державного майна України (відповідач-1), виконуючого обов`язки Голови Фонду державного майна України Трубарова Віталія Миколайовича (відповідач-2), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (відповідач-3),

третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_2 ,

про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

постановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправними дії виконуючого обов`язки Голови Фонду державного майна України ОСОБА_3 зі звільнення позивача з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області;

- визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Фонду державного майна України №99-р від 18 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на посаді ОСОБА_4 ;

- поновити позивача на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 19 травня 2018 року;

- стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено повністю. Суд обґрунтував свої висновки тим, що у спеціальному законі, яким у спірних правовідносинах є Закон № 889-VIII, прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, тому до таких відносин застосовуються норми КЗпП України. Передбачені пунктом 5 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) підстави для припинення державної служби тотожні підставі припинення трудового договору, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, нормами трудового законодавства на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок запропонувати працівнику, який підлягає звільненню у зв`язку з поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, іншу роботу. Звільнення можливе лише у разі відмови працівника від запропонованої роботи (посади).

Оскільки відповідачем не пропонувалося позивачу жодних посад, звільнення позивача є протиправним.

Також суд зазначив, що аналіз норм п. 6 ст. 40 КЗпП України свідчить про те, що звільнення працівника на підставі пункту 6 статті 40 КЗпП України допускається при дотриманні двох умов:

- працівник, який раніше виконував цю роботу, наполягає на поновленні його на попередньому місці роботи;

- новий працівник відмовився від запропонованого йому переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві.

Проте, на час звільнення позивача на підставі оскаржуваного наказу відповідачами не було з`ясовано, чи наполягає колишній працівник на поновленні його на попередньому місці роботи.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до приписів ст. 17 Закону «Про державну службу», керівником державної служби для начальника регіонального відділення є керівник апарату Фонду державного майна України, а не Голова Фонду державного майна України, оскільки начальник регіонального відділення безпосередньо підпорядкований Голові Фонду державного майна України, який займає політичну посаду.

Отже, саме до повноважень керівника апарату Фонду державного майна України належало вирішення питання про звільнення позивача.

Одночасно суд прийняв рішення про виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідач на виконання рішення суду наказом Фонду державного майна України з особового складу від 18 травня 2018 року № 99-р поновив ОСОБА_5 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 21.05.2018. При цьому зазначеним наказом ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області відповідно до пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу».

Зазначає, що обов`язку щодо пропонування вакантних посад з метою переведення для подальшої роботи зазначеною статтею не передбачено. Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Водночас спеціальним законом, який визначає статус, організацію, повноваження та порядок діяльності Фонду державного майна України, є Закон України «Про Фонд державного майна України».

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» керівники регіональних відділень та представництв призначаються на посаду за погодженням з головами місцевих державних адміністрацій та звільняються з посади Головою Фонду державного майна України.

Аналогічні положення містяться і у пункті 11 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15 травня 2012 року № 678 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 червня 2012 року за № 935/21247.

Крім того, згідно з пунктом 3 наказу Фонду державного майна України від 04 травня 2018 року № 355к «Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов`язків між керівництвом Фонду» заступникам Голови Фонду державного майна України та керівнику апарату Фонду державного майна України (в.о. керівника апарату Фонду) доручено приймати рішення, вчиняти дії і підписувати документи з питань, що відносяться до їх компетенції, виходячи з напрямів підпорядкованих структурних підрозділів, за винятком документів, підписання яких в. о. Голови Фонду державного майна України залишив за собою.

До таких документів належать, зокрема накази про призначення та звільнення начальників, перших заступників начальників та заступників начальників регіональних відділень Фонду державного майна України.

Таким чином, саме Голова Фонду державного майна України наділений виключною компетенцією щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби.

Отже, висновок суду про те, що саме до повноважень керівника апарату Фонду державного майна України належало вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 не відповідає закону.

Крім того, скаржник зазначає в апеляційній скарзі, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України з прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа зглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Проте, ОСОБА_1 була подана до суду заява про зміну предмета позову, яка направлена одночасно на зміну предмета і підстав позову, що суперечить вимогам адміністративного судочинства, але в порушення норм Кодексу адміністративного судочинства України судом заява ОСОБА_1 була прийнята та задоволена.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_1 в позові.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він підтримує правову позицію суду першої інстанції, заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду без змін.

В судове засідання позивач та представники учасників процесу, повідомлені належним чином про місце, дату і час розгляду справи, не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 3 ст. 313 КАС України.

Апеляційним судом визнано безпідставним клопотання Фонду державного майна України про відкладення розгляду справи через відсутність можливості забезпечення явки представника у зв`язку з обмеженим фінансуванням органу та відмовою суду у проведенні судового засідання в режимі відео конференції, а також зайнятістю представників відповідача в інших судових процесах. Суд при цьому виходив з того, що 29.05.2019 року та 03.07.2019 року відбулися судові засідання в режимі відеоконференції, проте, якість зв`язку не забезпечує належну комунікацію, тому через відсутність такої технічної можливості суд змушений розглядати справу у залі судового засідання, про що представника відповідача було повідомлено. Відсутність коштів у державного органу є ознакою неналежного урядування з боку держави, а тому не є поважною причиною неявки до суду. Зайнятість представників у інших судових процесах також не може розглядатися в якості поважної причини неявки, оскільки це питання належної організації роботи установи. Крім того, на підтвердження зазначених обставин відповідних доказів суду не надано.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та знайшло своє підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, що відповідно до наказу в.о. Голови Фонду державного майна України від 11.03.2015 №27-д, позивача з 12 березня 2015 року призначено на посаду начальника регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.

18 травня 2018 року позивача ознайомлено з наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 та поновлення на посаді ОСОБА_4 ».

Судом з`ясовано, що наказом від 24.11.2014 №148-р ОСОБА_4 було звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області за систематичне невиконання без поважних причин службових обов`язків (пункт 3 статті 40 КЗпП України).

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2014 у справі №808/9545/15 позов було задоволено, визнано протиправним наказ Фонду державного майна України від 24.11.2014 №148-р та поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 25.11.2014.

Наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 21.05.2018.

Одночасно з поновленням ОСОБА_4 наказом Фонду Державного майна України №99-р від 18.05.2018 звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області позивача.

Спірний наказ видано відповідно до пункту 1 частини 1 статті 88 Закону України "Про державну службу", пункту 6 статті 40 КЗпП України та на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 02.04.2014 у справі №808/9545/15 (а.с. 21).

Суд першої інстанції виходив з того, що підстави для припинення державної служби визначено частиною 1 статті 83 Закон № 889-VIII.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Водночас відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки у спеціальному законі, яким у спірних правовідносинах є Закон № 889-VIII, прямо вказано про поширення норм законодавства про працю на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, до таких відносин застосовуються норми КЗпП України.

Законом № 889-VIII не врегульовано порядку звільнення державного службовця з посади з такої підстави.

Суд зазначив, що передбачені пунктом 5 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 88 Закону № 889-VIII підстави для припинення державної служби тотожні підставі припинення трудового договору, передбаченої пунктом 6 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, нормами трудового законодавства на власника або уповноважений ним орган покладено обов`язок запропонувати працівнику, який підлягає звільненню у зв`язку з поновленням на посаді працівника, який раніше виконував цю роботу, іншу роботу.

Звільнення можливе лише у разі відмови працівника від запропонованої роботи (посади).

Судом встановлено, що позивачу не було запропоновано жодних інших посад. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивача було звільнено з посади без дотримання вимог частини 2 статті 40 КЗпП України, а тому таке звільнення є незаконним. Отже, позивач підлягає поновленню на посаді, яку обіймав, з одночасним стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково зазначає, що відповідачами не було враховано, що колишній працівник ОСОБА_4 не мав наміру працювати на посаді, не наполягав на поновленні його на попередньому місці роботи та був звільнений наказом відповідача-1 24.05.2018 № 108-р за угодою сторін з 24.05.2018, адже ОСОБА_4 вчиняв дії, направлені, в тому числі, на примусове виконання рішення суду про поновлення його на посаді, погодився з наказом про його поновлення, а тому його наступне звільнення не є свідченням неналежних дій з боку відповідачів і само по собі не є підставою для поновлення на посаді позивача. Проте, такий помилковий висновок не вплинув на правильність рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на посаді.

Щодо висновків суду першої інстанції стосовно відсутності повноважень Голови Фонду державного майна України на підписання наказу про звільнення позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції зазначає, що посада Голови Фонду державного майна України належить до політичних, а тому згідно з п. 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та Положення про представництво Фонду державного майна України в районі, місті, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678, ст. 17 Закону України «Про державну службу», керівником державної служби для начальника регіонального відділення є керівник апарату Фонду державного майна України, а не Голова Фонду державного майна України, оскільки начальник регіонального відділення безпосередньо підпорядкований Голові Фонду державного майна України, який займає політичну посаду.

Колегія суддів в цій частині погоджується з доводами апеляційної скарги та зазначає, що спеціальним законом, який визначає статус, організацію, повноваження та порядок діяльності Фонду державного майна України, є Закон України «Про Фонд державного майна України».

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» керівники регіональних відділень та представництв призначаються на посаду за погодженням з головами місцевих державних адміністрацій та звільняються з посади Головою Фонду державного майна України. Оскільки норма спеціального закону має перевагу над загальними нормами, колегія суддів не ставить під сумнів повноваження відповідача-2 на підписання спірного наказу, а тому в цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, рішення суду в цій частині - скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає, що вимоги, якими було доповнено предмет позову, а саме поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог, заявлених первісно, їх підстави стали відомі позивачу після відкриття провадження у справі, а тому колегія суддів не вбачає процесуальних порушень з боку суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 р. у справі №808/2199/18 скасувати в частині визнання протиправними дій виконуючого обов`язки Голови Фонду державного майна України ОСОБА_3 зі звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 28.08.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов