Справа № 320/1022/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1022/19 Суддя першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Файдюка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Обухівської міської ради (далі - Відповідач, УСЗН Обухівської міськради) про:

- визнання протиправними дій УСЗН Обухівської міськради щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язання УСЗН Обухівської міськради надати ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується участь Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони, наслідком чого стало встановлення останньому ІІ групи інвалідності, у зв`язку з чим відмова у встановленні статусу та видачі посвідчення інваліда війни є неправомірною. Крім того, наголосив, що зазначені вище обставини було встановлено у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року у справі № 320/5206/18.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити. При цьому наголошує на неврахуванні судом, що поданими Позивачем документами не підтверджується залучення його особисто до складу формувань Цивільної оборони при участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, звертає увагу на залишенні поза увагою судом першої інстанції практики Верховного Суду у даній категорії справ, яка підтверджує необхідність встановлення фактів участі особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Крім іншого, підкреслює, що аналіз змісту пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» свідчить, що до інвалідів війни законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що Апелянтом не вказано, які конкретно обставини неповно з`ясовано судом першої інстанції. Підкреслює, що Позивачем надано суду докази, які свідчать про його залучення до формувань Цивільної оборони для ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Крім того, звертає увагу, що факт перебування Позивача у період ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони було встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року № 320/5206/18.

Ухвалою суду від 30.07.2019 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.07.2018 року (а.с. 8), а також учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується вкладкою НОМЕР_3 від 24.07.2018 року до вказаного посвідчення (а.с. 8). Крім того, Позивач з 17.07.2018 року є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що свідчить копія довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №1042423 (а.с. 9) та експертний висновок Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України №10177 від 16.07.2018 року (а.с. 11).

Позивач звернувся до Відповідача із заявою, датованою 19.12.2018 року, в якій просив переглянути питання щодо встановлення йому статусу «інваліда війни» та видати посвідчення інваліда війни ІІ групи (а.с. 14-16).

У додатках до вказаної заяви зазначено, зокрема, копії:

- наказу від 25.05.1986 року №125 (а.с. 17);

- наказу від 01.05.1986 року №1 (а.с. 19);

- маршрутного листа (а.с. 18);

- трудової книжки (а.с. 12);

- рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року №320/5206/18 (а.с. 23-25)

- довідки МСЕК серії АВ №1042423 (а.с. 9);

- експертного висновку №10177 від 16.07.2018 року (а.с. 11);

- паспорту (а.с. 7);

- посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та вкладки до нього (а.с. 8).

Розглянувши заяву ОСОБА_1 на засіданні 22.01.2019 року комісія для розгляду питань, пов`язаниїх із встановленням статусу деяким категоріям громадян відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» вирішила відмовити в її задоволенні, оскільки у поданих Позивачем документах були відсутні докази залучення останнього безпосередньо до формувань Цивільної оборони. (а.с. 40-41).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», п. п. 2, 3, 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302, ряду актів з Цивільної оборони, які були чинні на момент аварії на Чорнобильській АЕС, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно п. 2 затвердженого постановою КМ України від 02.05.1994 року № 302 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення №302) посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення №302 закріплено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 10 Положення №302 передбачено, що посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення цього Положення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 27.02.2019 року у справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 року у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 року у справі № 676/1827/17.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки ОСОБА_1 , останній з 22.04.1985 року по 02.11.1990 року працював на Трипільському біохімічному заводі, зокрема, у період з 1985 року по 1987 року на посаді водія автомобіля ІЖ-2715 2-го класу транспортного цеху.

Крім того, Позивач був залучений до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується, зокрема, п. 1 "Приказа начальника гражданской обороны Трипольского БХЗ Киевской области" від 01.05.1986 року, відповідно до якого "С 01 мая т.г. во всех цехах Трипольського БХЗ организовать работу с выездом в населенные пункты Чернобыльского района по обеспечению личного состава спецподразделений безперебойной работой, для завоза необходимых для работы материалов, товаров первой необходимости и вывезу материальных ценностей из производственных предприятий" .

На виконання цього наказу видано "Приказ по Трипольському заводу № 125" від 25.05.1986 року, згідно з яким було вирішено " ОСОБА_2 командировать водителем АТЦ ЗИЛ 157 г.н. НОМЕР_2 в г. Чернобыль для доставки опасных грузов балоны с аргоном сроком на 2 дня с 25.05.1986 г. по 26.05.1986 г.".

При цьому, згідно маршрутного листа Позивача, у період з 25.05.1986 року по 26.05.1986 року позивач виконував роботи в м. Чорнобиль у складі Трипольського біохімічного заводу, що підтверджується відповідними печатками та підписами.

Крім іншого, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що факт участі ОСОБА_1 у складі формувань Цивільної оборони та отримання ним інвалідності внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, встановлено у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року у справі № 320/5206/18.

З урахуванням наведеного та з огляду на документальне підтвердження участі Позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони і отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Київського окружного адміністративного суду про наявність у ОСОБА_1 права на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

Твердження УСЗН Обухівської міськради про неврахування судом першої інстанції практики Верховного Суду в аналогічній категорії справ колегія суддів вважає помилковим з огляду на те, що обставинами даної справи підтверджується участь Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Доводи Апелянта про необхідність взяття до уваги при вирішенні даної справи пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки правовідносини регулюються саме правовою нормою, а не пояснювальною запискою до неї.

У контексті наведеного судовою колегією враховується, що відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року справі №816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов`язання УСЗН Обухівської міськради встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Обухівської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

В.В. Файдюк

Повний текст постанови складено «28» серпня 2019 року.