Справа № 160/5395/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2019 року Справа № 160/5395/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОзерянської С.І.
за участі секретаря судового засіданняХобот І.М.
позивача представника позивача представника відповідача Нестеровича С.В. Капеланової О.В. Кравченка М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 2007 року, однак з 2007 року і по теперішній час підприємницькою діяльністю не займається, не отримує будь-який дохід від такої діяльності, а тому не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок. Крім того, вказав, що у продовж 2007-2017 років позивач працював та отримував заробітну плату, де підприємством нараховувався і сплачувався єдиний внесок з його заробітку. Відповідачем не було складено акт перевірки перед формуванням вимоги. Також позивачу не надсилалась податкова вимога за місцем реєстрації, в супереч вимогам чинного законодавства. Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для скасування вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки).
Відповідачем до суду надано письмовий відзив на позовну заяву, у якому він проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Отже, на підставі вищезазначеного, податковий орган вважає, що вимога від 04.05.2017 року №Ф-154/1/04-63У є законною, оскільки позивачем податкова звітність не подавалась, доходів він не отримував, як наслідок, повинен був сплатити суму єдиного соціального внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) учасників справи.
Позивач та представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі. Представник позивача зазначила, що позивач відповідно до даних ЄДРПОУ 11.01.2017 року припинив підприємницьку діяльність. Позивач перебував на спрощеній системі оподаткування та не отримував дохід ( не здійснював підприємницьку діяльність), та у зв`язку з наведеним обов`язок зі сплати внеску у мінімальному розмірі не виникав.
Крім того, позивач посилається на те, що в період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності , позивач не займався останньою, оскільки перебував у трудових відносинах з підприємством, котре сплачувало внесок з його заробітної плати. На підтвердження цього факту позивачем надано довідку № 10 від 11.07.2019 року та копію трудової книжки.
Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог позову заперечував в повному обсязі, зазначив, що згідно частини 1 статті 4 Закону України № 2464, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Зазначеним Законом на позивачеві лежить обов`язок зі сплати єдиного внеску, незалежно від здійснення ним підприємницької діяльності та отримання прибутку.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив та зазначає наступне.
Так, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був зареєстрований приватним підприємцем 10.01.2007 року, номер запису № 2 224 000 0000 040871, та перебував на обліку у Державній податкові інспекції Жовтневого району м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
11 січня 2017 року вчинено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем № 2 224 000 0000 040871.
Не погоджуючись з винесеною податковим органом вимогою Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.
Правомірність прийняття відповідачем спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) є предметом судового спору у даній справі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини у даній справі врегульовано нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування..
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, чинним законодавством не передбачено.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частинипершої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Частиною 2 статті 6 Закону № 2464, визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.
Згідно з частиною 3 статті 6 Закону № 2464, обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.
За змістом частини 4 статті 8 Закону № 2464, порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464, платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
У частині 12 статті 9 Закону № 2464 зазначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно частини 3 статі 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Також, пунктом 10 розділу ІV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затвердженої наказом Міністерства фінансів України20.04.2015 року № 449 (далі Інструкція) передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Положеннями статті 25 Закону та пункту 3 розділу VI Інструкції визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.
Отже, враховуючи те, що позивач звітність до органу доходів у зборів не подавав, доходи не отримував, то у останнього був наявний обов`язок по сплаті єдиного внеску у мінімальному розмірі по момент припинення підприємницької діяльності.
Відповідно до даних інформаційної системи фіскального органу платника по єдиному внеску фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті єдиного внеску станом на 30.04.2017 року 24 240,50 грн.
Доводи позивача про те, що у спірний податковий період єдиний соціальний внесок виплачувався за нього в повному обсязі Товариством з обмеженою відповідальністю «Тервін Груп» , як за найманого працівника , суд не знаходить обгрунтованим, враховуючи наступне.
Так, судом встановлено, що позивач в період з 29.03.2014 року по 16.03.2016 року працював в ТОВ «ОПКО», в період з 10.10.2016 року по 23.11.2018 року працював на посаді директора ТОВ «Офісплюс», яке в подальшому було перейменовано в ТОВ «Тервін Груп». На посаді директора ТОВ «Тервін Груп» позивач працює до теперішнього часу.
Доводи позивача про те, що у спірний податковий період єдиний соціальний внесок вплачувався за нього у повному обсязі ТОВ «Тервін Груп», як за найманого працівника, суд не знаходить обґрунтованими, адже, у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску.
Приймаючи рішення суд бере до уваги і те, що сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в даному випадку, не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець без утримання ЄСВ із заробітної плати такого працівника.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці, що у свою чергу свідчить про правомірність прийняття відповідачем спірної податкової вимоги.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску, внаслідок чого станом на 30.04.2017 року в інтегрованій картці платника податків утворилася недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 24 240, 50 грн.
Згідно пункту 4 частини 8 статті 9 Закону № 2464 період, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів ( звітний період), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини 1 ст. 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Відповідачем була нарахована сума єдиного внеску за 2013-2016 роки, та за січень 2017 року у розмірі 704 грн.
Однак, реєстрацію припинення позивачем підприємницької діяльності здійснено 11.01.2017 року.
Таким чином суд дійшов до висновку, що вимога Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу ( недоїмки) від 04.05.2017 року № Ф-154/1/04-63У в частини нарахування єдиного внеску за січень 2017 року в сумі 476,90 грн. є неправомірною.
В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин суд, приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги.
Відповідно до вимог частин 1,3 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області мають бути стягнуті судові витрати у розмірі 15,14 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.
Керуючисьстаттями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в частині нарахування єдиного внеску за перший квартал 2017 року у сумі 476,90 грн.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі з 15,14 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 серпня 2019 року.

Суддя С.І. Озерянська