Справа № 500/327/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7564/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року у справі № 500/327/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Чортківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про скасування рішення Виконавчого комітету Чортківської міської ради (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Хрущ В.Л. в м. Тернополі Тернопільської області 23.05.2019 року, згідно з протоколом судового засідання 14:29 год., повний текст судового рішення складено 06.06.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - також ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Чортківської міської ради (далі - також відповідач), в якому просить скасувати рішення Виконавчого комітету Чортківської міської ради від 10.10.2018 року № 266 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 (далі - також третя особа, ОСОБА_2 ) на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 ».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що відповідачем не враховано всіх обставин надання дозволу, зокрема того, що дана споруда буде зводитись із порушенням норм чинного законодавства щодо порядку зведення таких споруд. ОСОБА_2 звів тимчасову споруду, яка не відповідає протипожежним нормам, оскільки розміщена на відстані менше шести метрів від будинку. Крім того зазначає, що прийняте відповідачем рішення безпосередньо впливає на права апелянта, тому що третя особа зберігає в тимчасовій споруді автомобіль, що призводить до шумового забруднення.

Третя особа ОСОБА_2 подав до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Справа була призначена та розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

10 жовтня 2018 року Виконавчим комітетом Чортківської міської ради прийнято рішення № 266 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 », яким вирішено:

- надати дозвіл гр. ОСОБА_2 на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 ;

- виготовити та погодити в установленому законом порядку паспорт прив`язки тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 ;

- копію рішення направити у відділ містобудування, архітектури та капітального будівництва міської ради, відділу земельних ресурсів та охорони навколишнього середовища;

- контроль за виконанням даного рішення покласти на начальника відділу містобудування, архітектури та капітального будівництва міської ради Глущук У.І.

16.11.2018 року представник позивача звернувся до голови Чортківської міської ради Тернопільської області із заявою, в якій просив скасувати рішення Виконавчого комітету Чортківської міської ради № 266 від 10.10.2018 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 ». Дане прохання обґрунтував тим, що ОСОБА_2 не погодив зведення тимчасової споруди із ОСОБА_1 , яка є власником сусіднього будинковолодіння по АДРЕСА_1 , а зведення тимчасової споруди у вигляді гаражу не відповідає вимогам встановлених Державними будівельними нормами України.

11 грудня 2018 року на сесії Чортківської міської ради Тернопільської області розглянуто заяву представника позивача. Результат голосування: «за» - 4, «проти» - 10, «утримались» - 8.

Тобто, відповідачем не було прийнято рішення про скасування рішення Виконавчого комітету Чортківської міської ради від 10 жовтня 2018 року № 266.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок прийняття рішення від 10.10.2018 року № 266 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб, зберігання інвентарю та власного майна по АДРЕСА_1 » відповідачем права позивача не порушено, оскільки, вказане рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб жодним чином не спричинило для неї негативних наслідків, не завдало будь-якої шкоди її інтересам.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх с творення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами Виконавчі органи.

Згідно статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві органи влади мають виняткове право на видачу дозволів на установку малих архітектурних форм та тимчасових споруд.

Нормами статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

За приписами частини десятої вказаної статті акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Повноваження сільських, селищних і міських рад та їх Виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені також статтею 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», згідно частини 2 до таких повноважень належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 3) організація місць відпочинку для населення; 4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою; 7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території; 8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; 11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; 12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку»; 14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244 (далі - Порядок) - тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди.

Пунктом 2.2 даного Порядку передбачено, що замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного Виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення тимчасової споруди.

У відповідності до пункту 2.3 Порядку до такої заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасової споруди, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів тимчасової споруди з прив`язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування, П.І.Б., адреса, контактна інформація).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 25.09.2018 року звернувся до Чортківської міської ради із відповідною заявою про надання дозволу на встановлення тимчасових споруд для господарських потреб, зберігання та власного майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В даній заяві він зазначив власні реквізити, до заяви додав копію паспорта, ідентифікаційний код, а також відповідні графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування тимчасових споруд на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів тимчасових споруд з прив`язкою до місцевості.

Відповідно до пункту 5 статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання негативних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обмежень або науково-технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру з підстав не передбачених законом не допускається .

Як встановлено матеріалами справи, для видачі Виконавчим комітетом Чортківської міської ради дозволу на розміщення тимчасових споруд, всі дозвільні документи, які надають право на розміщення тимчасових споруд, - були надані ОСОБА_2 та відповідають чинному законодавству, а тому підстави у відповідача для відмови у прийнятті оскаржуваного рішення відсутні.

Щодо покликань апелянта на те, що прийняте відповідачем рішення безпосередньо впливає на права апелянта, оскільки третя особа зберігає в тимчасовій споруді автомобіль, що призводить до шумового забруднення, апеляційний суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, вчиненням дій чи бездіяльністю порушуються права позивача.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме з боку відповідача.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 8 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Крім цього, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли стались зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, однак оспорювані дії або бездіяльність повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно на противагу вказаному вище, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які не впливають на суб`єктивні права та обов`язки особи, зокрема, ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення відповідачем права позивача не порушено, оскільки, вказане рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на встановлення тимчасової споруди для господарських потреб - жодним чином не спричинило для позивача негативних наслідків, не завдало будь-якої шкоди її інтересам. Позивачем не надано будь-яких доказів порушення його прав оспорюваним рішенням відповідача.

Крім того, дане рішення відповідача є індивідуальним актом, який стосується інтересів визначеної в ньому особи - ОСОБА_2 .

На час розгляду справи даний індивідуальний акт реалізовано шляхом встановлення третьою особою тимчасової споруди, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені норми законодавства, апеляційний суд зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, стосуються вже зведеної ОСОБА_2 тимчасової споруди, тобто виникли вже після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що висновки, сформовані судом першої інстанції є підставними та обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (№ 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

У п. 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 травня 2019 року у справі № 500/327/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний