Справа № 360/3184/19
Суддя: К.Є. Петросян
Дата ухвалення: 2019-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 серпня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3184/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Петросян К.Є., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області, відповідно до якого позивач просить суд:

визнати протиправними дії управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області щодо відмови у поновленні нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2014 року;

зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату раніше призначеної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з виплатою усієї заборгованості, що виникла за період її несплати, починаючи з серпня 2014 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку, ОСОБА_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області в Книзі реєстрації народжень від 22.05.2012 зроблено відповідний актовий запис № 413.

Згідно Закону України Про державну допомогу сім`ям з дітьми позивач звернулась до управління праці та соціального захисту населення у місті Алчевську Луганської області для отримання допомоги при народженні дитини, яку отримувала до початку антитерористичної операції на сході країни, а саме до серпня 2014 року.

З червня 2019 року позивача та її доньку взято на облік в управлінні праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області, як внутрішньо переміщених осіб.

В червні 2019 року позивач звернулась до відповідача для поновлення виплат при народженні дитини з серпня 2014 року.

21.06.2019 позивач отримала відповідь № 287-03147 про відмову у поновленні виплат з підстав звернення ОСОБА_1 у строк, що перевищує дванадцять місяців з дати припинення виплати допомоги при народженні дитини.

Позивач зазначає, що нею дійсно пропущений строк звернення за поновленням виплати допомоги при народженні дитини, однак зауважує, що це сталося внаслідок об`єктивних причин, оскільки до червня 2019 року позивач та її родина не мали можливості виїхати на підконтрольну територію України.

Ухвалою суду від 19.02.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - залишено без руху.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, до канцелярії суду 16.08.2019 та 19.08.2019 надав відзив, в якому зазначив, що 06.06.2019 позивач звернулася до управління з заявою про виплату заборгованості при народженні доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка призначена та виплачувалась за місцем реєстрації в м. Алчевську до серпня 2014 року.

Згідно матеріалів електронної справи, отриманої 13.06.2019 від ДП «Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України», позивачу призначена допомога при народженні доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації в м. Алчевську з 01.06.2012 по 31.05.2016 в сумі 948,96 грн. Виплата призначеної позивачу допомоги припинена з серпня 2014 року, узв`язку з тим, що на території м. Алчевську органи державної влади не виконували своїх повноваження.

Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються (відновлюються) і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення за місцем їх фактичного проживання/перебування у відповідності до Постанови КМУ від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення, соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», після прийняття рішення комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

З заявою довільної форми про виплату заборгованості при народженні доньки позивач звернулась до УПСЗН тільки 06.06.2019, тобто в термін, який перевищує дванадцять місяців з дати припинення виплати допомоги. На момент звернення ОСОБА_3 виповнилося 7 років, тобто підстави для виплати допомоги позивачу при народження дитини відсутні, оскільки діючим законодавством не передбачено виплату призначеної, але недоотриманої суми допомоги після закінчення терміну, на який призначено державну соціальну допомогу згідно з Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 № 2811 -XII. На сьогоднішній день питання виплати недоотриманих за минулий період сум соціальної допомоги законодавчо не врегульоване (а.с.32-35,56-57).

На підставі вищенаведеного, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрова за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила другу дитину - доньку ОСОБА_2 , що не заперечують сторони по справі (а.с.9).

УПСЗН Алчевської міської ради Луганської області позивачу було призначено допомогу при народжені дитини, що не заперечують сторони по справі. Призначені виплати здійснювались належним чином до 31.07.2014, що підтверджується особовим рахунком від 14.08.2019 № 433842, наданим відповідачем до матеріалів справи (а.с.54).

З серпня 2014 року виплата допомоги позивачу була припинені у зв`язку з тимчасовим нездійсненням управлінням праці та соціального захисту населення своїх повноважень на час проведення антитерористичної операції.

Відповідно до інформації, зазначеної у довідках від 03.06.2019 №924-, №924- позивача та її доньку взято на облік як внутрішньо переміщених осіб, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (а.с.10.11).

На звернення позивача від 06.06.2019 щодо виплати допомоги при народженні дитини, відповідач надав відповідь від 21.06.2019 №289-03147, в якій зазначив, що позивачу призначена допомога при народженні доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації в м. Алчевську з 01.06.2012 по 31.05.2016 в сумі 948,96 грн, яка виплачувалась до липня 2014 року включно. Виплата призначеної позивачу допомоги припинена з серпня 2014 року, у зв`язку з тим, що на території м. Алчевськ органи державної влади не виконували своїх повноваження. Із заявою про виплату заборгованості при народженні доньки позивач звернулась до УПСЗН 03.06.2019, тобто в термін, який перевищує дванадцять місяців з дати припинення виплати допомоги (а.с.49,52-55).

Таким чином, у період з 01.08.2014 по 31.05.2016 позивач допомогу при народженні другої дитини не отримувала.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 19 Основного Закону України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини 1 статті 3 «Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно із статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 2 статті 20 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1706 визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811-XII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2811-ХІІ громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 3 Закону № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Відповідно до статті 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно зі статтею 11 Закону № 2811-XII допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Умови виплати допомоги при народженні дитини та підстави припинення виплати такої допомоги визначаються Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Пунктом 2 Порядку № 1751 визначено, що призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання заявника.

Допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги здійснюється органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

У разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім`ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення (пункт 54 Порядку № 1751).

Відповідно до пункту 55 Порядку № 1751 допомога, яка не отримана вчасно внаслідок невиконання її отримувачами умов, визначених цим Порядком, виплачується за минулий з моменту призначення час, але не більш як за шість місяців з місяця звернення за її одержанням, крім випадків, визначених у абзаці десятому пункту 35 цього Порядку.

Призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач обгрунтовує правомірність невиплати позивачу допомоги при народження дитини, в тому числі із посиланням на норми постанови КМУ №365 від 08.06.2016, якою визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, а суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів.

Суд вважає безпідставними посилання відповідпача на норми вказаної постанови з огляду на таке.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом закон це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

Припинення виплати соціальної допомоги позивачу з 01.08.2014 відбувалося з підстав, що не були передбачені Законом України № 2811-XII та Порядком № 1751.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведені приписи пункту 55 Порядку № 1751 та враховуючи те, що припинення виплати допомоги позивачу з 01.08.2014 сталося не з вини позивача, тобто не внаслідок невиконання ним умов, визначених Порядком № 1751, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на виплату їй допомоги при народженні дитини за спірний період протягом будь-якого часу без обмежень.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення, виплату та/або продовження виплати допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Вищевказана позиція кореспондується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 591/610/16.

Сторонами не заперечується, що позивач виконала всі вимоги діючого законодавства, набула право на отримання допомоги при народженні дитини та отримувала таку допомогу, розмір якої на останній місяць виплати (липень 2014 року) становив 948,96 грн (а.с.55).

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу допомоги при народженні дитини за період з 01.08.2014 по 31.05.2016, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні допомоги при народженні дитини, тому своєчасно не одержані не з вини позивача суми державної допомоги повинні бути їй сплачені.

Враховуючи, що позивач має право на виплату допомоги при народженні дитини, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати допомоги при народженні дитини за спірний період, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу своєчасно не одержаних сум допомоги при народженні дитини за період з 01.08.2014 по 31.05.2016.

Взявши на себе зобов`язання щодо забезпечення благ та інтересів дитини, а також щодо вживання всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що також розповсюджується і на виплату недоотриманої позивачем допомоги при народженні дитини по незалежним від позивача обставинам, держава Україна в особі органів соціального забезпечення, а в даному випадку - Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради - зобов`язана вчинити дії щодо виплати позивачу недоотриманої допомоги при народженні дитини ОСОБА_4 .

Щодо доводів відповідача про те, що позивач звернувся до управління із заявою невстановленого зразка (довільної форми), суд зазначає, що такі твердження є формалізмом, оскільки з огляду на відповідь управління, неналежна форма заяви не була підставою для відмови.

Відтак, суд дійшов висновку, що УПСЗН Лисичанської міської ради Луганської області відмовляючи позивачу у виплаті допомоги при народженні дитини за спірний період діяло не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, які слід задовольнити.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу своєчасно не одержаних сум державної допомоги при народженні дитини за період з 01.08.2014 по 31.05.2016, тому належним, правильним та ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині невиплати позивачу своєчасно не одержаних сум державної допомоги при народженні третьої дитини ОСОБА_4 , за період з 01.08.2014 по 31.05.2016, а також зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити позивачу своєчасно не одержані суми державної допомоги при народженні другої дитини ОСОБА_4 , за період з 01.08.2014 по 31.05.2016.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, лише з коригуванням способу захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 768,40 грн стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань УПСЗН Лисичанської міської ради Луганської області.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 своєчасно не одержаних сум державної допомоги при народженні другої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2016 року.

Зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 своєчасно не одержані суми державної допомоги при народженні другї дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 серпня 2014 року по 31 травня 2016 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.Є. Петросян