Справа № 200/6021/19-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року справа №200/6021/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року (повний текст складено 03 червня 2019 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/6021/19-а (суддя І інстанції - Хохленков О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

07 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання дій суб`єкта владних повноважень неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом 2 групи. На утриманні має неповнолітню доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись положеннями п.6 ч.1 ст.30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796 він звернувся до управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради із заявою про виплату грошової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 2 групи на утримання неповнолітньої дитини.

Зазначає, що п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 був виключений ЗУ № 76 від 28.12.2014 року, але рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2108 окремі положення цього ЗУ № 76 були визнані неконституційними і, таким чином, була відновлена дія п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 в редакції, що діяла до прийняття ЗУ № 76, тобто до 01.01.2015 року.

Вважає, що цією нормою йому передбачена щомісячна виплата 50 відсотків мінімальної заробітної плати незалежно від інших виплат на кожну дитину шкільного віку, яка евакуйована із зони відчуження або народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері, яка на час настання вагітності або під час вагітності має підстави належати до категорії 1 або 2, а також на кожну дитину, яка проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

11.03.2019 року він звернувся до відповідача із відповідною заявою про надання йому щомісячної виплати з 01.01.2016 року по 01.01.2019 року.

Відповідач листом від 21.03.2019 року йому відмовив тому що ця норма п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 була виключена ЗУ № 76 від 28.12.2014 року. Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2108 окремі положення цього ЗУ № 76 були визнані неконституційними. Але, на теперішній час зміни до ЗУ № 796 не внесені.

У зв`язку з чим просив визнати дії управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, щодо невиплати йому компенсації на доньку за період з 01.01.2016 року по 01.01.2019 року в сумі 58515 грн., неправомірними та зобов`язати управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради нарахувати та виплатити йому ці компенсаційні виплати за період з 01.01.2016 року по 01.01.2019 року в сумі 58515 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 200/6021/19-а у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Крім того, позивач зазначив, що між сторонами відсутній спір щодо права позивача на отримання зазначених виплат. Між тим, суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову зазначив, що донька позивача не є особою шкільного віку, та народилась від батька який, на час настання вагітності матері позивач не мав підстав належати до категорії 1 або 2. Підставою відмови слугувало лише відсутністю відповідного Закону.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 з 28.11.2007 року (а.с.7-8).

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 виданого 25.07.2001 року ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 325 (а.с.9).

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_4 виданого 15 березня 2019 року ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с.10).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_5 виданого 01.08.2006 року ОСОБА_1 є особою яка постраждала внаслідок Чорнобильскої катастрофи категорії 1 (а.с.11).

Згідно з довідкою МСЕК серії 10 ААА № 235070 ОСОБА_1 визнаний особою з інвалідністю 2 групи безстроково. Захворювання пов`язано з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС (а.с.14).

11.03.2019 року позивач звернувся до управління соціального захисту населення Костянтинівської міської з проханням нарахувати йому і виплатити компенсаційні виплати на доньку з 01.01.2016 року по 01.01.2019 року (а.с.12).

Листом від 21.03.2019 року № К-62-51-6.2 йому було відмовлено у цих виплатах у зв`язку з відсутністю закону, який регулює дані правовідносини (а.с.13).

Згідно з довідкою від 30.05.2019 року № 01-20-5066-06 наданої відповідачем до суду, позивач ОСОБА_1 з 02.02.2004 року перебуває на обліку в управління як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту, з приводу не надання пільг, передбачених законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на соціальний захист визначені Законом №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 (в редакції що діяла на 01.01.2015 року) передбачена щомісячна виплата в порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України, незалежно від інших виплат на кожну дитину шкільного віку, яка евакуйована із зони відчуження або народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері, яка на час настання вагітності або під час вагітності має підстави належати до категорії 1 або 2, а також на кожну дитину, яка проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

Законом України від 28.12.2014 року № 76 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" ця норма п.6 ч.1 ст.30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" № 796, була виключена.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 року № 6-р/2018 було вирішено що зазначені виключення не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 17.07.2018 року і по теперішній час діє редакція п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 яка діяла до прийняття ЗУ №76, тобто до 01.01.2015 року.

Відповідач помилково вказав, що на даний час не існує цієї норми права.

Згідно п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796 для отримання компенсаційних виплат громадянам потрібно відповідати декілька ознакам.

Перша умова, дитина повинна бути шкільного віку, яка евакуйована із зони відчуження або народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері, яка на час настання вагітності або під час вагітності має підстави належати до категорії 1 або 2.

Друга умова, компенсаційні виплати надаються на кожну дитину, яка проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

Зі свідоцтва про народження донька позивача вбачається , що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Костянтинівка, Донецької області, тобто народилася через 15 років після аварії на ЧАЕС, та не проживала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

На момент прийняття рішення Конституційним Судом України 17.07.2018 року донька позивача ОСОБА_2 вже досягла 17 річного віку і не може вважаться особою шкільного віку.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_5 виданого 01.08.2006 року ОСОБА_1 є особою яка постраждала внаслідок Чорнобильскої катастрофи категорії 1.

Згідно з довідкою від 30.05.2019 року № 01-20-5066-06 наданої відповідачем до суду, позивач ОСОБА_1 з 02.02.2004 року перебуває на обліку в управління як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Тобто, право на визначення статусу особи яка постраждала внаслідок Чорнобильскої катастрофи категорії 2, позивач набув 02.02.2004 року, а категорії 1 лише 01.08.2006 року.

Як зазначалось вище норма закону передбачає щоб дитина, народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері.

Вагітність у матері ОСОБА_2 настала у вересні 2000 року та на момент її настання позивач не мав підстав належати до категорії 1 або 2, тому що цей статус категорії 2 він одержав лише 02.02.2004 року, а категорію 1 - 01.08.2006 року.

Про матір ОСОБА_2 в позові взагалі не йдеться.

Позивачем підтверджено обставини про те що йому категорію 2 встановили лише 02.02.2004 року, та додав що він намагався через суд добитися встановлення статусу учасника ліквідації аварії на ЧАСЕС з 1986 року, але таких доказів в нього немає.

Що стосується матері його доньки, то вона не має відношення до участі в ліквідній на ЧАЕС.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку що у позивача відсутні підстави для отримання компенсаційних виплат, передбачених п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796.

Згідно з ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з нормами частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки у позивача відсутні підстави для отримання компенсаційних виплат, передбачених п.6 ч.1 ст.30 ЗУ № 796, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що зазначення відповідачем у листі від 21.03.2019 року № К-62-51-6.2 про відмову позивачу у цих виплатах у зв`язку з відсутністю закону, який регулює дані правовідносини, не можна визнати як відсутність між сторонами спору щодо права позивача на отримання зазначених виплат та безумовною підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права висновків судів не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні згаданих вище правових норм.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 200/6021/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 200/6021/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 28 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко