Справа № 140/2225/19
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2225/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Шевчику Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Забожчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання незаконним та скасування наказу поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області), в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ від 21.06.2019 №199о/с про його звільнення за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію», зобов`язати поновити на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Ківерцівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з грудня 1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 - в лавах Національної поліції на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Ківерцівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області. 19.06.2019 під час знаходження на лікарняному він написав рапорт про звільнення його за станом здоров`я з 21.06.2019, але у вказаний період часу, через погіршення стану здоров`я продовжував своє лікування, про що в телефонному режимі повідомив ГУ НП у Волинській області і просив звільнити його з поліції після виходу з лікарняного. Однак, під час перебування на лікарняному позивач був звільнений з поліції згідно виданого ГУ НП у Волинській області наказу від 21.06.2019 №199 о/с, з огляду на що вважає його звільнення незаконним та просить поновити на службі.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.1-1а).

Відповідач в поданому відзиві (а.с.17-18) на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем власноручно написано рапорт в період його тимчасової непрацездатності, в якому просив його звільнити через хворобу з 21.06.2019. Крім того, пунктом 15 розділу ІХ Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 28.04.2017 за №559/30427, передбачено, що свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських та військовослужбовців, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно. Так, оскільки поліцейський, визнаний ВЛК непридатним, не може проходити службу в поліції та підлягає невідкладному звільненню за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», а тому процедура звільнення позивача проведена у відповідності до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в адміністративному позові, та просили їх задовольнити. Додатково зазначили, що позивачем 04.07.2019 після виписки з лікарні було направлено заяву з вимогою внести зміни до наказу від 21.06.2019 №199 о/с про дату його звільнення, але у внесені таких змін йому було відмовлено, про що дізнався у відділі кадрового забезпечення ГУ НП у Волинській області, а офіційний лист так і не отримав.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10.12.1998 до 05.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 по 21.06.2019 - в лавах Національної поліції, зокрема, з 02.02.2017 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Ківерцівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області (а.с.20-25).

19.06.2019 ОСОБА_1 подав рапорт про його звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 21.06.2019 (а.с.27).

Наказом ГУ НП у Волинській області від 21.06.2019 №199-ос «По особовому складу» капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 21.06.2019, який цього ж дня направлений позивачу для ознайомлення (а.с.28, 29).

04.07.2019 позивач звернувся до ГУ НП у Волинській області із заявою про внесення змін до наказу від 21.06.2019 №199 о/с щодо дати його звільнення (а.с.11).

12.07.2019 відповідач листом надав відповідь ОСОБА_1 на заяву від 04.07.2019, в якій вказав, що дана заява надійшла до УКЗ ГУ НП лише 08.07.2019, тобто вже після того як його було звільнено зі служби в поліції. Виходячи з вищевикладеного, на даний час немає підстав для реалізації його заяви від 04.07.2019 та внесення змін до наказу ГУ НП у Волинській області від 21.06.2019 №199 о/с у частині його звільнення зі служби в поліції за п.2 ч.1. ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с.31).

Надаючи правову оцінку правомірності звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, суд приходить до таких висновків.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ст. 43 Конституції України визначено).

Порядок проходження служби в органах поліції регулюється положеннями Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-УІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону №580-VIII службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч.1 ст. 48 Закону №580-VIII).

Так, частинами першою та другою статті 77 Закону №580-УІІІ встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції, зокрема, через хворобу - за умови наявності рішення медичної комісії про непридатність до служби в поліції або за власним бажанням, тобто на основі власного волевиявлення поліцейського, яке оформлюється відповідним рапортом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про хворобу №134 від 18.06.2019 ОСОБА_1 згідно з постановою військово-лікарської комісії щодо ступеня придатності до військової служби визнаний непридатним до служби в поліції (а.с.26).

Згідно з пунктом 15 розділу ІХ Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 28.04.2017 за №559/30427, свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських та військовослужбовців, які визнані непридатними до подальшої служби, реалізуються невідкладно.

Отже, оскільки ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про хворобу з постановою ВЛК №134 від 18.06.2019 визнаний непридатним до служби в поліції, тому відповідач правомірно реалізував вказане свідоцтво та звільнив позивача зі служби в поліції за станом здоров`я.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував на листку непрацездатності на стаціонарному лікуванні з 14.06.2019 по 04.07.2019 у КП «Волинська обласна клінічна лікарня» та КП «Ківерцівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с.9-10).

19.06.2019 ОСОБА_1 було подано рапорт про його звільнення зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 21.06.2019, який був реалізований шляхом прийняття оскаржуваного наказу.

Так, із наявного в справі рапорту, підписаного власноручно ОСОБА_1 від 19.06.2019, ним визначено конкретну дату звільнення - 21.06.2019.

При цьому рапорт поданий відповідачу під час його перебуванні на листі непрацездатності, що також не заперечувалося позивачем.

Однак, позивач вказує на його незаконне звільнення, оскільки він був звільнений ГУ НП у Волинській області під час перебування на лікарняному.

Проте суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Так, частиною першою, третьою статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 9) виключено 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З вищенаведеного слідує, що роботодавець з власної ініціативи не може звільнити працівника, який перебуває на листку непрацездатності, однак заборони звільнити такого працівника за власним бажанням чинне законодавство не містить.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 подав рапорт про своє звільнення під час перебування на лікуванні, тобто з власної ініціативи та бажання, а тому посилання на те, що відповідач протиправно звільнив його зі служби в поліції під час лікування є безпідставним.

Разом з тим позивач в судовому засіданні посилався на тиск від керівництва про написання даного рапорту.

Однак суд критично оцінює вказане, оскільки у ході судового розгляду справи ні позивачем, ні його представником не було надано суду жодних доказів, що підтверджують вказану обставину, а також з огляду на те, що факти тиску на позивача під час написання рапорту від 19.06.2019 не були підставами заявленого позову.

Навпаки, позивач у судовому засіданні підтвердив, що рапорт на звільнення написав власноручно, що свідчить про те, що позивач висловив своє волевиявлення у вказаному рапорті та не мав наміру його змінити.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнивши позивача зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 21.06.2019 згідно з наказом №199 о/с від 21.06.2019 на підставі рапорту позивача від 19.06.2019, відповідач не порушив прав та інтересів позивача під час його звільнення.

Отже, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ГУ НП у Волинській області правомірно звільнило позивача на підставі його рапорту під час перебування на листку непрацездатності.

Доводи позивача про те, що відповідач на його вимогу не вніс зміни до оскаржуваного наказу щодо дати звільнення, суд до уваги не бере, оскільки такі дії ГУ НП у Волинській області не є предметом позову і правомірність таких дій відповідача в межах даної справи судом не досліджується.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду належними та допустимими доказами правомірність та законність своїх дій щодо винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 від 21.06.2019 №199 о/с.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Повне судове рішення складено 27 серпня 2019 року.