Справа № 200/5996/19-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 р. Справа№200/5996/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, Костянтинівської міської ради про скасування протоколу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (відповідач 1), Костянтинівської міської ради (відповідач 2) в якій просив суд:

- скасувати протокол засідання комісії Костянтинівської міської ради з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 156 від 28.12.2018 щодо відмови в призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради здійснити виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.10.2016 по 30.11.2018.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 01.10.2016 не отримує допомогу при народженні дитини, через що вже звертався до суду. У рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 27.11.2018 у справі № 200/11620/18-а, яке набрало законної сили 02.01.2019 суд дійшов висновку про протиправність невиплати позивачу допомоги через скасування довідки внутрішньо переміщеної особи та зобов`язано управління повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги з урахуванням висновків суду. Всупереч цьому рішенню управлінням знов з тих самих підстав відмовлено у позивачу у виплаті допомоги при народженні дитини. Крім цього, припинення її виплати з 01.10.2016 відбулось з підстав, непередбачених ст. 11 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім`ям з дітьми".

Відповідач 1 надав до суду відзив на позов, де виклав заперечення проти задоволення позову. Вказав, що на виконання вимог Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 проведена перевірка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , а через непідтвердження фактичного місця проживання та скасування довідки внутрішньо переміщеної особи йому припинено виплату допомоги з 01.10.2016.

Відповідач 2 відзив на позов не надав.

До суду сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою від 10.05.2019 позов залишено без руху, позивачеві надано строк на усунення його недоліків. Ухвалою від 31.05.2019 зазначений строк судом продовжено. У встановлений судом строк недоліки позову усунуто. Ухвалою від 03.07.2019 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 01.08.2019 справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 14.08.2019, витребувано додаткові докази у справі.

Через неявку сторін до судового засідання, призначеного 14.08.2019 на підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 цього Кодексу датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований у АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою № від 13.01.2016 позивач взятий на облік як внутрішньо переміщена особа (ВПО), фактичним місцем проживання визначено: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , син позивача - ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі його заяви від 13.01.2016 призначено Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради допомогу при народженні дитини. Позивачем отримано одноразову виплату у сумі 10 320 грн. за листопад 2015 року, наступні виплати мали відбуватись рівними частками по 860 грн. з 01.12.2015 по 30.11.2018. Позивач отримував допомогу по 860 грн. за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року, а за період з жовтня 2016 року по листопада 2018 року допомога не виплачувалась.

Рішенням від 27.11.2018 у справі № 200/11620/18-а, яке набрало законної сили 02.01.2019 встановлено, що актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.09.2016 не підтверджено місце проживання позивача з дитиною за адресою: АДРЕСА_3 , через що довідку ВПО позивача від 13.01.2016 скасовано, а рішенням комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 27 від 27.09.2016 позивачу припинено виплату допомоги при народженні дитини з 01.10.2016.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.11.2018 у справі № 200/11620/18-а зобов`язано управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.01.2016 про призначення державної допомоги при народженні дитини з урахуванням правової позиції суду, викладеної в даному рішенні, яка полягала у тому, що: «позивач і його дитина є громадянами України, тобто, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, у зв`язку з скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи»; «позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини», «право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань»; «реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини».

Згідно з витягом протоколу № 156 від 28.12.2018 засідання комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО Костянтинівської міської ради ухвалено відмовити позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини згідно рішення суду з 13.01.2016.

Рішенням Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 04.01.2019 відмовлено у наданні допомоги при народженні дитини згідно рішення комісії № 156 від 28.12.2018.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ, ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері соціального захисту сімей з дітьми, регулюються Законом України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-XII).

За приписами ст. 1 Закону № 2811-XII громадяни України в сім`ях, в яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2811-ХІІ допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень; виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 11 цього Закону виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

При цьому абзац, згідно з яким «виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин"» Рішенням Конституційного Суду № 3-рп/2016 від 08.06.2016 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У цьому Рішенні вказано, що Конституційний Суд України вважає, існування в Законі нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини, свавільного втручання органів державної влади у право особи на її отримання. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України.

Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, положення ст. 11 Закону № 2811-ХІІ, якими було визначено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 08.06.2016.

Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради припинено позивачу виплату допомоги з 01.10.2016 на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам через скасування довідки внутрішньо переміщеної особи за наслідком перевірки місця проживання позивача та його дитини, тобто з підстав не передбачених ст. 11 Закону № 2811-ХІІ.

В обґрунтування правомірності такого припинення відповідач 1 вказав, що перевірка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , під час якою його фактичне місце проживання не підтвердилось, проводилась на виконання Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365.

Разом із цим, згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.

Закон, який би передбачав право відповідача на припинення позивачу виплати допомоги з підстав скасування дії довідки ВПО, не приймався.

Підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач як підставу невиплати допомоги не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти його права на отримання допомоги.

Отримання позивачем допомоги не може фактично ставитись в залежність від місця проживання особи, наявність чи відсутність довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної.

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, або «інші права», як це зазначено у ст. 9 Закону, не звужуючи при цьому обсяг конституційних прав та свобод особи.

За викладеним у рішенні Європейського Суду з прав людини «Пічкур проти України» виплата соціальних платежів сама по собі не може ставити осіб, які проживають у різних країнах, у відносно схоже становище, оскільки будь-яка система соціального забезпечення, включаючи пенсійне забезпечення, у першу чергу створена для забезпечення певних мінімальних стандартів рівня життя осіб, що проживають у відповідній країні, та обслуговування їхніх потреб. Більше того, важко зробити якесь правильне порівняння між пенсіонерами, що проживають у відповідній країні, та тими, які проживають в іншому місці, через низку економічних та соціальних відмінностей, що застосовуються залежно від країни.

Практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні від 27.11.2018 у справі № 200/11620/18-а, яке набрало законної сили 02.01.2019, суд також дійшов висновків, що: «позивач і його дитина є громадянами України, тобто, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, у зв`язку з скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи»; «позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини», «право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань»; «реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини».

Цим рішенням суду з урахуванням викладених у ньому висновків зобов`язувалось Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.01.2016 про призначення державної допомоги при народженні дитини.

У той же час, відповідачем 1 всупереч цьому рішенню суду та викладених у ньому висновків, а також всупереч Закону № 2811-ХІІ та положень Конституції України прийнято рішення від 04.01.2019 про відмову позивачу у наданні допомоги при народженні дитини згідно рішення комісії відповідача 2 № 156 від 28.12.2018.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, в даному випадку саме рішення відповідача 1 про відмову позивачу у наданні допомоги при народженні дитини від 04.01.2019 має безпосередній вплив на права позивача, у зв`язку з чим та на підставі частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 04.01.2019 про відмову у наданні допомоги при народженні дитини.

Щодо вимог позивача про скасування протоколу засідання комісії Костянтинівської міської ради з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 156 від 28.12.2018 щодо відмову у призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає таке.

Допомога при народженні дитини, за отриманням якої позивач звернувся, призначається за рішенням саме вповноваженого органу - управління соціального захисту населення (відповідач 1) та ним же виплачується.

Таким чином, безпосередній вплив на права позивача в даному випадку мають саме рішення та дії управління соціального захисту населення.

Сам по собі протокол засідання комісії Костянтинівської міської ради з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 156 від 28.12.2018 не є підставою для виплати або невиплати допомоги. Таке рішення в даному випадку протиправно визначено відповідачем 1 підґрунтям для прийняття рішень про відмову у призначенні соціальної допомоги від 04.01.2019.

Виходячи із завдань адміністративного судочинства, закріплених у ст. 2 КАС України, його метою є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Тобто, судовому захисту підлягає порушене право, а відтак у задоволенні вимог про скасування протоколу засідання комісії Костянтинівської міської ради з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 156 від 28.12.2018 слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зауважує, що допомога позивачу вже призначена після його звернення із заявою від 13.01.2016, її виплата була розпочата, отже у її призначенні відмовлено не було, а мало місце протиправне припинення її виплати з 01.10.2016 та невиплата з цієї дати по 30.11.2018. Беручи до уваги наведене суд вважає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо невиплати позивачу допомоги з 01.10.2016 по 30.11.2018.

Враховуючи протиправність невиплати відповідачем 1 позивачу допомоги у період з 01.10.2016 по 30.11.2018, відмову у продовженні її виплати також після прийняття судом рішення від 27.11.2018 у справі № 200/11620/18-а (яке набрало законної сили 02.01.2019) всупереч висновкам, викладеним судом у цьому рішенні, управління соціального захисту населення при вирішенні питання виплати позивачу допомоги за цей період мало лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки та мало виплатити позивачу допомогу. В даному випадку не може йтися про реалізацію відповідачем 1 дискреційних повноважень.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18).

Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені позивачем вимоги про зобов`язання управління виплатити позивачу допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.10.2016 по 30.11.2018.

Отже, позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на таке, суд вважає за можливе покласти на відповідача 1 витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

Враховуючи наведене вище, сплачений позивачем судовий збір у сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1.

З огляду на викладене вище, на підставі Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 291, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНКПО НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (, адреса: 85113, Донецька обл., місто Костянтинівка, вулиця Громова, будинок 14), Костянтинівської міської ради (, адреса: 85114, Донецька обл., місто Костянтинівка, вулиця Олекси Тихого, будинок 260) про скасування протоколу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради від 04.01.2019 про відмову ОСОБА_1 у наданні допомоги при народженні дитини.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради щодо невиплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини з 01.10.2016 по 30.11.2018.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради виплатити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.10.2016 по 30.11.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.С. Михайлик