Справа № 620/2024/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2024/19 Суддя першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Епель О.В.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

представника відповідача: - Данілевського О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області при виконанні виконавчого листа №748/3068/17 виданого 4 квітня 2018 року Чернігівським районним судом Чернігівської області про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» №900 від 23 грудня 2015 року, ст.63 Закону, України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», починаючи з 01.01.2016 року, в частині неналежного виконання вимог ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо передачі виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування ОСОБА_1 коштів, що повинні бути виплачені згідно виконавчого листа №748/3068/17 виданого 4 квітня 12018 року Чернігівським районним судом Чернігівської області, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження з виконання рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області № 748/3068/17 відкрито 06.04.2018 року, а постанова про зупинення виконавчих дій та направлення документів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів прийнята лише 25.06.2019 року, тобто більше ніж через рік з моменту відкриття виконавчого провадження, що свідчить про бездіяльності відповідача в частині неналежного виконання вимог ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо передачі виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О.М. відкрито виконавче провадження №56137762 на підставі виконавчого листа №748/3068/17 виданого 4 квітня 2018 року Чернігівським районним судом Чернігівської області.

В ході проведених виконавчих дій відділом отримано відповідь боржника за вих. № 5097/07 від 20.04.2018 відповідно до якого встановлено, що рішення суду боржником не виконано в повному обсязі, а саме: сума пенсії, нарахована за період з січня 2016 року по грудень 2017 року в розмірі 47659,28 грн. боржником може бути виплачена тільки після виділення коштів на їх фінансування з Державного бюджету України. Доплата пенсії за період з 01.01.2018 по 30.04.2018 у розмірі 10484,15 грн. виплачена 05.04.2018 р.. Пенсія з надбавками в розмірі 4732,22 грн. виплачується з 01.04.2018 р. щомісяця.

26.04.2018 року у відповідності до вимог ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання рішення суду без поважних причин винесено постанову про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду.

Вказану постанову було оскаржено боржником до Чернігівського окружного адміністративного суду, який рішенням № 748/1907/18 від 06.09.2018 року визнав протиправною та скасував постанову про накладення штрафу. При цьому підставою для скасування постанови стало те, що боржник не виконав судове рішення в частині виплати пенсії за січень 2016 - грудень 2017 в сумі 47659,28 грн. у зв`язку з наявністю поважних причин: відсутністю фінансування.

З огляду на постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження від 17.05.2019 року до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області 26.06.2018 року направлено повідомлення про вчинення посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області злочину за ознаками ст. 382 Кримінального кодексу України.

18.07.2018 року до відділу надійшов лист Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 06.07.2018 року, відповідно до якого подання в порядку ст. 214 КПК України було направлено для виконання до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області.

30.07.2018 року до відділу надійшло повідомлення, згідно якого слідчим відділом Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області 13.07.2018 року відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом невиконання рішення суду. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

25.06.2019 року виконавчий документ було надіслано до Державної казначейської служби України в порядку, визначеному Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», що підтверджується копією постанови від 25.06.2019 р., наявної в матеріалах справи. Вказаною постановою виконавче провадження зупинено на підставі п.9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі - Закону) передбачено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Заходами примусового виконання рішень, відповідно до статті 10 Закону, є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частина перша статті 18 Закону передбачає, що державний виконавець (виконавець) зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 34 Закону виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"

Частина 2 статті 34 Закону передбачає, що виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Згідно з частиною 3 статті 35 Закону у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу.

Статтею 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901- VI) визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 4 Закону № 4901-VI, визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно частиною другою статті 4 Закону № 4901-VI передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно частини 3 статті 4 Закону № 4901-VI, протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Як вже було зазначено, виконавче провадження з виконання рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області № 748/3068/17 відкрито 06.04.2018 року, а постанова про зупинення виконавчих дій та направлення документів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів прийнята лише 25.06.2019 року, тобто більше ніж через рік з моменту відкриття виконавчого провадження.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що чинне законодавство не містить виключень із правила щодо обов`язковості виконання судових рішень, що набрали законної сили, як передбачено Конституцією України так і Кодексом адміністративного судочинства України, тому будь-які посилання відповідача щодо причин невиконання судового рішення є безпідставними.

Окрім того, тривале невиконання рішень, постановлених національними судами, є системною проблемою України, яка констатована в декількох рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) (далі - справа ОСОБА_2), ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції і вказав, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі ОСОБА_2 . У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що в межах процедури пілотного рішення одним з найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вказане вище в сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині неналежного виконання вимог ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо передачі виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, не спростовую висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 272, 287, 310, 316, 321, 322, 325 КАС України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

О.В.Епель