Справа № 440/1071/19
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1071/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними, стягнення грошового забезпечення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати грошового забезпечення за період з 21 грудня 210 року по теперішній час та стягнення грошового забезпечення за період з 21.12.2010 по 20.03.2019 в сумі 781890,67 грн з урахуванням розміру грошової компенсації у сумі податку з доходів фізичних осіб, утриманого з даного грошового забезпечення та зобов'язання здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 20.03.2019 по день виключення зі списку особового складу включно з урахуванням розміру грошової компенсації у сумі податку з доходів фізичних осіб, утриманого з даного грошового забезпечення /з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.05.2019/.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом по особовому складу по апарату МВС України від 20.12.2010 №2214 о/с прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України з 20.12.2010 за п. 64 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 в запас "за віком" з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинністю в органах виконавчої влади і управління центрального регіону оперативно-розшукового управління Департаменту Державної служби з боротьби з економічною злочинністю МВС України з вислугою років. Відповідач здійснював виплату позивачу грошового забезпечення щомісячно по 20.12.2010 включно, з 21.12.2010 відповідач припинив виплату позивачу грошового забезпечення. Станом на 20.12.2010 ОСОБА_1 здав свої справи за займаною посадою та посвідчення працівника МВС України. Водночас, наказ про виключення позивача зі списків особового складу у зв'язку із звільненням позивача з органів внутрішніх справ не видавався, внаслідок чого ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому грошового забезпечення за період з 21.12.2010 по теперішній час, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

20 травня 2019 року від Міністерства внутрішніх справ України надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Вирішуючи клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позов без розгляду, суд дійшов наступних висновків.

Частинами 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Водночас, Конституційним Судом України у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Порядок виплати грошового забезпечення встановлено розділом ІІ Інструкції про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 /чинної на час виникнення спірних правовідносин/.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на предмет позову у даній справі, а саме, матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, суд дійшов висновку, що звернення до суду позивача з даним позовом не обмежується будь-яким строком, а тому позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою у даній справі.

Відтак, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - необґрунтоване та задоволенню не підлягає.

11 червня 20109 року до суду надійшов відзив у якому представник МВС України просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що наказ при звільненні працівника міліції з підстав, визначених пунктом 64 Положення наказ МВС України про виключення особи зі списків органів внутрішніх справ не видається, оскільки видання такого акту не передбачено законодавством. Зазначає, що Закон України "Про військовий обов'язок і військову службу" на працівників міліції не розповсюджується, оскільки останні під час проходження служби в органах внутрішніх справ не проходили військову службу та не мали статусу військовослужбовців. Вважає, що підстави для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення після звільнення його з органів внутрішніх справ відсутні, оскільки позивач після 20.12.2010 на службу не виходив, будь-яку роботу в МВС України не виконував.

Позивач в судове засідання не з'явився надам до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача надав до суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Третя особа явку свого уповноваженого представника не забезпечила хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Частиною 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справи.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 20.12.2010 №12214о/с "По особовому складу", з урахуванням змін внесених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.01.2001№102о/с, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ з запас Збройних Сил України за пунктом 64 "а" (за віком) підполковника міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами в органах виконавчої влади і управління центрального регіону оперативно-розшукового управління Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю. Вислуга на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати надбавки за вислугу років складає 28 рік 06 місяців 21 день, у пільговому та для призначення пенсії - 36 років 04 місяці 04 дні. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 10.12.2010.

Позивач у позовній заяві пояснює, що станом на 20.12.2010 він здав свої справи за займаною посадою та посвідчення працівника МВС України, що відповідачем не заперечується.

13.09.2018 позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати належним чином завірену копію наказу (витягу з наказу) про звільнення з ОВС.

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 18.09.2018 №22/1/2-285зі "Про розгляд запиту" позивачу надіслано витяги з наказів МВС України від 20.12.2010 №2214/о/с та від 31.-1.2-11 №102о/с.

02.10.2018 позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати належним чином завірену копію наказу (рішення, розпорядження тощо), який підтверджує дату та факт виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу у зв'язку зі звільненням з органів внутрішніх справ.

Листом Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 05.10.2018 №22/1/2-311зі позивача повідомлено, що звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 здійснено в порядку, визначеному Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114. Звернено увагу, що зазначене Положення виключення із списків особового складу не передбачає.

14.11.2018 позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати належним чином завірену копію наказу, який підтверджує дату та факт виключення його зі списку особового складу у зв'язку зі звільненням з органів внутрішніх справ.

Листом від 21.11.2018 №22/1/2-375зі Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України позивача повідомлено, що наказ про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу не видавався, оскільки це не передбачалося законодавством щодо осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Вважаючи, що відсутність наказу про його виключення зі списку особового складу у зав'язку із звільненням є підставою для виплати грошового забезпечення протиправною, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з наступного.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Станом на час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ діяв Закон України "Про міліцію".

Основні завдання міліції визначені статтею 2 Закону України "Про міліцію".

Частиною 1 статті 19 Закону України "Про міліцію" визначено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За приписами статті 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ регламентовано Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12.03.2008 №205/14896 /надалі - Інструкція №499/.

Відповідно до пунктів 1.4., 1.5. Інструкції № 499 грошове забезпечення виплачується особам рядового, молодшого, середнього, старшого та вищого начальницького складу, які призначені на штатні посади в апараті Міністерства внутрішніх справ України, головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях, їм підпорядкованих органах, вищих навчальних закладах, науково-дослідних установах, Державній службі охорони при МВС, на підприємствах, в установах, організаціях і підрозділах системи МВС та які навчаються в навчальних закладах системи МВС або зараховані в розпорядження відповідного органу внутрішніх справ. Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо.

Згідно з пунктом 1.18. Інструкції №499 при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Поняття трудового договору наведено у частині 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про міліцію" особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції. Працівники міліції мають єдиний формений одяг, зразки якого затверджуються Кабінетом Міністрів України, що видається безплатно, і відзнаки. Працівникам міліції видається службове посвідчення. Використання спеціальних звань, відзнак, форми одягу і службового посвідчення працівника міліції особою, яка не є працівником міліції, тягне за собою відповідальність за законом.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про міліцію" передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114, на службу в органи внутрішніх справ приймаються на добровільних засадах особи, які досягли 18-річного віку (крім випадків, встановлених законодавством), здатні за особистими якостями, освітою і станом здоров'я виконувати покладені на них обов'язки.

Права, обов'язки і відповідальність осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначені у розділі ІІ цього Положення.

Отже, служба в органах внутрішніх справ полягає у виконанні покладених на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ обов'язків, а грошове забезпечення працівників міліції є винагородою за виконану роботу, форми і розміри якого встановлювалися Кабінетом Міністрів України диференційовано з урахуванням характеру і умов роботи, для стимулювання досягнень високих результатів у службовій діяльності і компенсації фізичних та інтелектуальних затрат працівників міліції з виконання тих завдань, які покладалися на міліцію Законом України "Про міліцію".

Як встановлено судом, наказом Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 20.12.2010 №2214о/с "По особовому складу", з урахуванням змін внесених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.01.2011№102о/с, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "а" (за віком) підполковника міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами в органах виконавчої влади і управління центрального регіону оперативно-розшукового управління Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Позивач у позовній заяві пояснив, що станом на 20.12.2010 він здав свої справи за займаною посадою та посвідчення працівника МВС України, що відповідачем не заперечується.

Позивач у позовні заяві не заперечує отримання ним трудової книжки та військового квитка.

Отже, наказом Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 20.12.2010 №2214о/с "По особовому складу" встановлено дату звільнення позивача з органів внутрішніх справ з запас Збройних Сил України з 20 грудня 2010 року та починаючи з 21 грудня 2010 року позивач на службу в ОВС не з'являвся, обов'язків за посадою старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами в органах виконавчої влади і управління центрального регіону оперативно-розшукового управління Департаменту Державної служби боротьби з економічною злочинністю або за будь-якою іншою посадою в ОВС не виконував.

Отже, відносини публічної служби між позивачем та МВС України припинені, підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення після його звільнення з ОВС з 20 грудня 2010 року по теперішній час немає, а отже відсутня протиправна бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 21 грудня 2010 року по теперішній час.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. N 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 р. N 17 ( 17-2005-п ), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у звязку з виконанням обовязків під час проходження служби.

Пунктом 4 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Як визначено статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Оскільки у відповідача не виникло обов'язку виплачувати позивачу грошове забезпечення за період з 21 грудня 2010 року по теперішній час, відповідно відсутні правові підстави для виплати позивачу грошової компенсації.

Відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи.

Для визначення ознак публічно-правового спору суд повинен встановити, зокрема, наявність матеріально-правових відносин між учасниками спору. Публічно правовий спір може виникати із конституційних, адміністративних, фінансових та інших правовідносин, зміст яких складає, з одного боку, обовязок органу публічної адміністрації вчинити певний акт на користь особи і з іншого право особи вимагати виконання цього обовязку від органу публічної адміністрації як від носія владних повноважень. Більш того, особа повинна бути переконана у тому, що такі відносини перебувають у стані порушення норми або права.

Спираючись на норми Конституції, як норми прямої дії, якими визначено зміст прав та свобод, особа має можливість вимагати від держави в особі органів публічної адміністрації належної організації та безпосереднього виконання кореспондуючих обовязків.

При цьому не будь-яке порушення субєктом владних повноважень своїх обовязків кореспондує праву особи вимагати його припинення. Право на захист (задоволення позову) у особи позивача в межах публічного охоронного відношення виникне за двох умов. По-перше, суд має встановити обовязок органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення). По-друге, має бути доведено правову заінтересованість особи у виконанні цього обовязку саме на її користь. Закон у вигляді так званої "захисної норми" має гарантувати особі право вимагати від органу публічної адміністрації виконання певного обовязку на свою користь.

Однак, у позивача відсутнє право на нарахування та виплату грошового забезпечення після його звільнення з ОВС з 21 грудня 2010 року по теперішній час, а у відповідача відповідно відсутній обов'язок нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошове забезпечення після його звільнення з 21 грудня 2010 року по теперішній час.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Стосовно клопотання позивача про звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на його користь грошового забезпечення за весь час його невиплати за період з 21.12.2010 по 20.03.2019 у сумі 781890 грн. 67 коп. з урахуванням розміру грошової компенсації у сумі податку з доходів фізичних осіб, утриманого з даного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

У зв'язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, підстави для звернення рішення до негайного виконання відсутні, відтак, клопотання позивача про звернення рішення суду до негайного виконання задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними, стягнення грошового забезпечення та зобов'язання вчинити певні дії повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.С. Бойко