Справа № 200/9290/19-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року справа №200/9290/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 р. у справі № 200/9290/19-а (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до Ворошиловського районного відділу державної виконавчої служби м. Донецька про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» (далі - позивач, ПАТ «КБ «Надра») звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Ворошиловського районного відділу державної виконавчої служби м. Донецька (далі - відповідач, ДВС, ВДВС, Ворошиловській РВ ДВС м. Донецьк), в якому просило: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів, спрямованих на скасування арешту та вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 8082719 від 17.10.2008 р. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 488440, 17.10.2008, винесеної державним виконавцем відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку; зобов`язати відповідача припинити арешти та вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 8082719 від 17.10.2008 р. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 488440, 17.10.2008, винесеної державним виконавцем відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції м. Донецьку щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» до Ворошиловського районного відділу державної виконавчої служби м. Донецька про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що підставою для звернення до суду було незаконна бездіяльність державної виконавчої служби щодо скасування арешту з майна яке було передане у власність Банку шляхом заліку вимог під час виконання виконавчого провадження. Позивач обґрунтовував порушення його прав як учасник виконавчого провадження, а не як власник нерухомого майна, щодо якого виконавчою службою встановлено арешт. Позивач просив визнати протиправною бездіяльність ДВС щодо зняття обтяження та зобов`язання ДВС вчинити дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404). Порушення права власності позивача є похідним від основного. Отже, спір має публічно-правовий характер і повинен розглядатись за правилами та у межах адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Матеріали справи свідчать, що виконавчим написом №819, виданим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тактаровим В.Б., звернено стягнення на трьохкімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра».

Під час підготовки до продажу частини майна ПАТ «КБ «НАДРА», в межах ліквідаційної процедури встановлено, що у відділі ДВС Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку (на сьогодні Ворошиловськіїй РВ ДВС м. Донецьк), перебувало виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса №819.

Квартира, у зв`язку з її не продажем на прилюдних торгах, на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки від 18.02.2009 року, передана у власність ПАТ «КБ «Надра» шляхом заліку вимог.

Квартира станом на 17.07.2019 належить на праві власності ПАТ «КБ «Надра» на підставі свідоцтва про придбання майна №1249 посвідченого приватним нотаріусом Тактаровим В Б.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаної квартири наявний запис № 8082719 від 17.10.2008 про встановлення публічного обтяження (арешту), на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА №488440, 17.10.2008, винесеної державним виконавцем відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою за №13-4- 5290 до ДВС в якій просив протягом 5-ти днів зняти арешт та вилучити відповідні записи про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вимога була вручена представнику ДВС 06.07.2019 року, проте відповіді позивач так і не отримав.

Позивач вважає, що арешт, встановлений відносно майна ПАТ «КБ «НАДРА» призводить до грубого порушення законних прав ПАТ «КБ «НАДРА» та протидіє Уповноваженій особі Фонду у виконанні покладених на неї обов`язків та функцій, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема позбавляє Уповноважену особу можливості проводити реалізацію вищевказаного майна в межах процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та проведення задоволення вимог кредитор в банку за рахунок вартості реалізованої нерухомості.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з наведених у позовній заяві фактичних обставин та доданих до неї документів вбачається наявність спору приватноправового характеру, який обумовлений порушенням права власності на належну позивачу на праві власності квартиру, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір з огляду на суб`єктний склад сторін спору має вирішуватися за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Суд з зазначеним висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ст. 55 Конституції України та КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <...> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <...>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, насамперед цивільних, господарських та адміністративних, між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 1 ,2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень (органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства), предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині 5 цієї ж статті передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Отже, зазначена норма КАС України є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльність ВДВС, крім тих, що передбачені прямо в окремому законі.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 339, частина 1 статті 340 Господарського процесуального кодексу України).

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон № 1404-VIII.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів (пункт 3 частини 1 статті 3 Закону № 1404).

Учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (частина 1 статті 14 Закону № 1404).

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 2 Закону № 1404, виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону № 1404).

Відповідно до п. 3 ч.4 статті 59 Закону, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах.

За положенням частини 5 статі 13 Закону № 1404, постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною 4 статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 74 Закону № 1404, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз правових норм, передбачених частиною 1 статті 74 Закону № 1404, з урахуванням вимог статей ГПК України, дає підстави для висновку про те, що якщо скаргу подано на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення.

При цьому, з наведених норм права вбачається, що Законом встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), згідно з яким відповідний спір відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Також, питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця вже було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, і з цього приводу зроблено висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню. У порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб). Зокрема, такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року в справі № 14-207цс18, від 12 вересня 2018 року в справі № 11-675апп18, і від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц, від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 12 вересня 2018 року справа № 906/530/17 (провадження №12-213гс18).

Крім того, в постанові Великої палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, суд зазначив, що оскільки в цьому випадку оцінка майна здійснена в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, то в силу вимог частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» така оцінка може бути оскаржена сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Тобто, суд аналізуючи вимогу Закону, дійшов до висновку щодо підсудності адміністративному суду справ про оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавчої служби в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса.

Матеріали справи свідчать, що виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого напису приватного нотаріусу №819. Спірні правовідносини виникли внаслідок примусового виконання за виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса, тобто, не на підставі рішення господарського суду. Зняття арешту є процесуальною дією державного виконавця щодо примусового виконання на підставі виконавчих документів. Учасником цих правовідносин є орган державної виконавчої служби, який уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень.

Отже, оскільки в цьому випадку арешт майна здійснено в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, у силу вимог частини 2 статті 74 Закону № 1404, дії чи бездіяльність державного виконавця державної виконавчої служби під час виконання виконавчого провадження, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що юрисдикційно спори про оскарження бездіяльності державного виконавця щодо невжиття заходів, спрямованих на скасування арешту та вилучення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 8082719 від 17.10.2008 р. на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 488440, 17.10.2008, винесеної державним виконавцем відділу ДВС Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку у виконавчому провадженні відкритому на підставі виконавчого напису приватного нотаріусу №819, відноситься до адміністративних судів.

Таким чином, судом першої інстанції невірно визначено юрисдикцію спору, оскільки, як встановлено судом, оскаржуються дії державного виконавця під час виконання виконавчого напису приватного нотаріуса.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ "Надра" на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 р. у справі № 200/9290/19-а - задовольнити.

Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 29 липня 2019 р. у справі № 200/9290/19-а та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повний текст складений та підписаний 28 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова