Справа № 461/560/14-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2019 року

Київ

справа №461/560/14-а

адміністративне провадження №К/9901/7754/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ірокс» до Львівської міської ради, за участю третьої особи - Автогаражного кооперативу № 15 Галицького району м. Львова про визнання протиправними та скасування рішення суб`єкта владних повноважень за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду міста Львова у складі судді Волоско І.Р. від 29 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Ніколіна В.В., Гінди О.М., Качмара В.Я. від 07 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Ірокс» (далі - ПАТ «Ірокс», позивач) звернулося до суду з позовом до Львівської міської ради (далі - відповідач), третя особа - Автогаражний кооператив № 15 Галицького району м. Львова (далі - АГК № 15, третя особа), у якому просила визнати протиправною та скасувати ухвали Львівської міської ради № 3397 від 11 березня 2010 року «Про відміну рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 63».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваною хвалою відмінено рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 63 «Про відвід Автогаражному кооперативу № 15 Ленінського району земельної ділянки в комунальній зоні масиву «Сихів» площею 1,7 га для будівництва 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок». Позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, Львівська міська рада вийшла за межі наданих їй Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України повноважень; вважає безпідставними доводи міської ради щодо несплати земельного податку кооперативом, оскільки згідно акта перевірки Державної податкової інспекції (ДПІ) у Галицькому районі м. Львова від 04 лютого 1999 року № 23-237/83, податковими розрахунками по сплаті земельного податку, платіжним дорученням № 7 від 23 квітня 2010 року, довідкою ДПІ у Сихівському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області від 27 грудня 2013 року, земельний податок повністю сплачений за період з 2007 року по 2023 рік; заборгованості по його сплаті немає. Факт освоєння земельної ділянки підтверджується відповідними актами виконаних робіт з будівництва багатоповерхових гаражів та об`єктів нерухомості (житлових будинків) на вул. Антонича у м . Львові на загальну суму 5 309 848,80 грн. Крім цього, позивач зазначає, що на даній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомості, які є власністю позивача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп /2009 від 16 квітня 2009 року зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Львівська міська рада звернулася з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано 07 липня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 461/560/14-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року суддею-доповідачем Берназюком Я.О.

Від Львівської міської ради надійшло клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення розгляду справи у касаційному порядку. Крім того, від ПАТ «Ірокс» разом із запереченням на касаційну скаргу подано клопотання про забезпечення участі у касаційному розгляді справи у судовому засіданні. У задоволенні цих клопотань було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2019 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 63 від 18 лютого 1988 року Автогаржному кооперативу № 15 Галицького району м. Львова відведено земельну ділянку в комунальній зоні масиву «Сихів» площею 1,7 га для будівництва 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок на 1260 - 1300 автомобілів.

08 серпня 1990 року Головним Управлінням архітектури і містобудування ВК Львівської міської ради погоджено робочий проект багатоповерхової автостоянки для АГК № 15.

27 січня 1994 року АГК № 15 отримав дозвіл на будівництво 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок у комунальній зоні масиву «Сихів» по вул. Антонича у м. Львові. На виконання вищезазначеного рішення АГК № 15 Галицького району м. Львова було належним чином та в повному обсязі виконані всі необхідні роботи та виготовлено технічну документацію, яка необхідна для безпосереднього здійснення будівництва.

Після отримання дозволу на будівництво АГК № 15 Галицького району м. Львова позивач здійснив будівельні роботи, спрямовані на спорудження об`єктів нерухомості. Факт підтвердження вищезазначених будівельних робіт на загальну суму 5 309 848,80 грн було встановлено і підтверджено під час розгляду судової справи № 2а-973/10 в Галицькому районному суді м. Львова.

24 лютого 2006 року згідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради АГК № 15 Галицького району м. Львова надано право на будівництво на даній земельній ділянці також і об`єктів житлової нерухомості, на виконання вищезазначеного рішення були розроблені і отримані відповідні дозвільні документи, технічні умови на інженерне забезпечення об`єктів нерухомості (електропостачання , водопостачання, газопостачання).

ПАТ «Ірокс», як пайовик та виконавець будівельно - монтажних робіт, виконав відповідні будівельні роботи по вул. Антонича,8а у м. Львові на загальну суму більше двадцяти мільйонів гривень, що підтверджується актами робіт, копії яких приєднані до матеріалів справи.

11 березня 2010 року ухвалою Львівської міської ради відмінено рішення виконавчого комітету від 18 лютого 1988 року № 63 «Про відвод автогаражному кооперативу № 15 Ленінського району земельної ділянки в комунальній зоні масиву «Сихів», площею 1,7 га для будівництва 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок з підстав систематичної несплати коштів за користування земельною ділянкою, а також не освоєння протягом 20 років земельної ділянки.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що ПАТ «Ірокс» не є учасником правовідносин, що склались між Львівською міською радою та АГК № 15 стосовно виділення останньому земельної ділянки, відтак, вважає, що права та інтереси позивача не можуть бути порушено оскаржуваним рішенням. На цій підставі та з посиланням на правову позицію Верховного суду України, що викладена у постанові від 16 червня 2015 року у справі № 2-а-9505/10/1370 (провадження № 21-24а15), скаржник вважає, що позивач не мав права звертатися до суду із позовом.

Крім того скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому, що зі змісту рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, яким суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення, вбачається, що органу місцевого самоврядування дозволяється скасовувати власні рішення та вносити до них зміни, якщо суб`єкти правовідносин, які виникли у зв`язку з їх прийняттям не заперечують проти їх зміни або припинення. Зазначає, що оскільки АГК № 15, щодо якого прийнято оскаржуване рішення у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції не заперечував проти прийняття оскаржуваної ухвали, відтак, вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у Львівської міської ради скасовувати у даному випадку рішення органу місцевого самоврядування є неправильним.

Від ПАТ «Ірокс» надійшло заперечення на касаційну скаргу Львівської міської ради, у якому зазначається, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняли законні та обґрунтовані рішення, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Зазначає також, що доводи скаржника щодо того, що права ПАТ «Ірокс» у спірних правовідносинах не порушено, є необґрунтованими, оскільки, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, позивач є пайовиком будівництва на земельній ділянці по вул. Антоновича у м. Львові . Також у запереченні міститься посилання на наявність судового спору між АГК № 15 та Львівською міською радою з приводу спірної ухвали, що спростовує доводи скаржника про те, що АГК № 15 не заперечує проти скасування Львівською міською радою рішення виконкому від 1988 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Повноваження Львівської міської ради у спірних правовідносинах регулюються, зокрема, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Разом з тим, у силу статті Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Разом з тим, Суд наголошує, що відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: 1) відсутність факту виконання рішення, що скасовується; 2) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №296/9690/15-а, від 06 березня 2019 року у справі № 2340/2921/18, від 24 липня 2019 року у справі № 182/2428/16-а(2-а/0182/102/2016).

Колегія суддів також звертає увагу, що аналогічна правова позиція була викладена й у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2013 року у справі № 21-64а13, тобто була висловлена на момент вирішення справи у судах попередніх інстанцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 63 від 18 лютого 1988 року про відведення Автогаржному кооперативу № 15 Галицького району м. Львова земельної ділянки в комунальній зоні масиву «Сихів» площею 1,7 га для будівництва 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок на 1260 - 1300 автомобілів, АГК № 15 станом на момент винесення оскаржуваної ухвали (11 березня 2010 року) було: розроблено та погоджено робочий проект будівництва багатоповерхової автостоянки, отримано дозвіл на будівництво 2-х 5-ти поверхових гаражів - стоянок, укладено з ПАТ «Ірокс» договір підряду, здійснено останнім будівництва.

Крім того, на момент розгляду справи у судах попередніх інстанцій (07 грудня 2012 року та 24 грудня 2012 року) за ПАТ «Ірокс» було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості загальною площею 1056,2 кв. м та 508.5 кв. м на спірній земельній ділянці.

На цій підставі колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що на момент винесення спірної ухвали Львівської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів № 63 від 18 лютого 1988 року, останнє було виконано, на його підставі виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів АГК № 15 та ПАТ «Ірокс» щодо будівництва об`єктів на земельній ділянці, відведеній скасованим рішенням, що виключає можливість його скасування на підставі висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи скаржника стосовно того, що АГК № 15 не заперечувало проти прийняття оскаржуваної ухвали Львівської міської ради, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, між АГК № 15 та Львівською міською радою існував судовий спір, предметом якого була ухвала Львівської міської ради № 3397 від 11 березня 2010 року «Про відміну рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 18 лютого 1988 року № 63». ПАТ «Ірокс» зверталося у межах цього спору із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2013 року за нововиявленими обставинами, однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 листопада 2013 року у справі № 2а-973/10/1304 заявнику було відмовлено.

Стосовно доводів скаржника про те, що права ТОВ «Ірокс» у спірних правовідносинах жодним чином не порушені, оскільки оскаржуване рішення та рішення, на відміну якого воно прийнято, стосується АГК № 15, а не позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на момент звернення до суду першої інстанції) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 КАС України, позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що необхідними умовами для набуття особою права на судовий захист є: безпосередня участь цієї особи (позивача у справі) в переданих на вирішення до адміністративного суду публічно-правових відносинах; володіння позивачем у цих відносинах певним обсягом прав; здійснення неправомірного зазіхання державою на ці права позивача у спірних правовідносинах, внаслідок чого належні позивачеві права мають бути порушеними. Наявність цих ознак є обов`язковою умовою для одержання особою захисту порушення прав та здійснення державою примусової сили для захисту шляхом прийняття адміністративним судом відповідного рішення.

Таким чином, особа може одержати захист своїх прав в судовому порядку лише в тому випадку, якщо ця особа є учасником відповідних відносин, спір в яких переданий на вирішення суду, і в цих відносинах певним чином були порушені, невизнанні або оспорювані права цієї особи. В іншому випадку особа не є носієм порушеного права, а отже, не є суб`єктом права на судовий захист.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 800/587/17, від 16 січня 2019 року у справі № 9901/656/18.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював також й Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 15 липня 2014 року у справі № 21-273а14, від 3 лютого 2015 року у справі № 21-617а14, від 12 квітня 2017 року у справі № 21-3830а16.

Разом з тим, як було встановлено судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів ПАТ «Ірокс» є пайовим учасником будівництва та виконавцем будівельно-монтажних робіт, а також на момент розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій - власником об`єктів, побудованих на земельній ділянці, щодо якої скасовано рішення виконкому.

З огляду на таке, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивачем доведено порушення його прав та інтересів оскаржуваним рішенням суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, що дає право на звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи у касаційному порядку перевіряє правильність застосування норм матеріального права та дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права з урахуванням встановлених судами обстави справи, що існували на момент розгляду справи.

Оскільки судом касаційної інстанції не встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до частини першої статті 350 КАС України касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко