Справа № 1.380.2019.000697
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000697
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Пасічник Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_2 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - відповідач, ГУ Держпраці у Львівській області), в якій просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Львівській області спрямовані на призначення та проведення інспекційного відвідування на підставі наказу від 19.12.2018 №3062-П та направлення на проведення позапланової перевірки від 19.12.2018 №2862;

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 15 січня 2019 року № ЛВ3981/894/АВ/ФС-1, якою накладено на ФОП ОСОБА_2 штраф у розмірі 111 690,00 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 15 січня 2019 року № ЛВ3981/894/АВ/ФС-2, якою накладено на ФОП ОСОБА_2 штраф у розмірі 37 230,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем було проведено інспекційне відвідування позивача, яким встановлено порушення останнім вимог законодавства про працю. За результатами інспекційного відвідування було складено акт перевірки, припис та оскаржувані постанови. Проте, позивач не погоджується із оскаржуваними постановами, оскільки на переконання позивача у відповідача були відсутні підстави для проведення інспекційного відвідування. Вказує, що відповідачем під час здійснення інспекційного відвідування не досліджувалося будь-яких угод відмінних від трудового договору, що в свою чергу свідчить, що посадовими особами не досліджувалося питання наявності у ФОП ОСОБА_2 цивільно-правових договорів. Позивач стверджує, що 10.12.2018 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено цивільно-правовий договір по обслуговуванню швейного обладнання. З огляду на викладене, позивач вважає, що ним не було порушено вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України. Відносно порушення вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України, то позивач зазначив, що відповідачем всупереч вимог законодавства не досліджено відомості нарахування заробітної плати за грудень 2018 року, в яких міститься інформація про проведення індексації грошових доходів за листопад 2018 року. Позивач вважає, що відповідач безпідставно дійшов висновку про порушення позивачем ч. 6 ст. 95 КЗпП України, тому просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та заявах про зміну підстав позову, додаткових поясненнях, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, в яких відповідач зазначив, що інспекційне відвідування проводилося у зв`язку із зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин, тому твердження позивача про безпідставність проведення інспекційного відвідування є безпідставними. Відповідач зазначив, що в день початку інспекційного відвідування 20.12.2018 інспектором праці було взято письмові пояснення у ОСОБА_3 , який на цей момент виконував трудову функцію закрійника. Вказує, що під час контрольного заходу позивачем не надано будь-яких підтверджуючих документів, які б свідчили про належне оформлення трудових відносин з вищезазначеною особою. Відносно наданого позивачем цивільно-правового договору по обслуговуванню швейного обладнання від 10.12.2018, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то відповідач звернув увагу суду, що такий не було надано в ході проведення інспекційного відвідування. Зазначив, що відповідно до п.9.1 договору, строк його дії визначено з дати підписання і до 31.12.2018, тобто 22 дні. Проте, це суперечить, як поясненням ОСОБА_3 , котрий вказав, що «надає допомогу 5-6 днів в місяць», так і листу-запереченню ФОП ОСОБА_2 , яка зазначила, що вказана особа ніколи у неї не працювала. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що мали місце неоформлені трудові відносини. Щодо порушень позивачем ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», а саме не нарахування та невиплати індексації заробітної плати, то відповідач зазначив що працівнику ОСОБА_5 не нарахована та невиплачена індексація заробітної плати в листопаді 2018 року. Вказує, що позивачем не заперечується обов`язок нарахування та сплати вказаному працівнику індексації заробітної плати за листопад 2018 року, однак, позивач помилково вважає, що індексація заробітної плати за листопад 2018 року має відображатись у відомості нарахування заробітної плати за грудень 2018 року, а не за листопад 2018 року. При цьому відповідач звертає увагу, що наданні позивачем до позовної заяви копія наказу № 2 від 03.12.2018 року «Про проведення індексації грошових доходів за листопад 2018 року», відомість нарахування по видах оплат за грудень 2018 року, платіжної відомості за 03.12.2018 не було надано позивачем під час інспекційного відвідування. Водночас, позивачем була надано платіжні відомості за 19.11.2018 та 19.12.2018, з яких видно, що виплачений лише посадовий оклад працівнику ОСОБА_5 , тому наданні позивачем до позовної заяви відповідні документи не можуть бути об`єктивними доказами у справі, оскільки не надавались у ході проведення інспекційного відвідування. Також зазначив, що інспекційне відвідування у позивача було проведено у спосіб та в порядку встановленому законом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.02.2019 було прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 15.08.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Заслухавши доводи представника позивача та представника відповідача, показання свідка, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд виходив з наступного.

У період з 20.12.2018 по 21.12.2018 ГУ Держпраці у Львівській області було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання законодавства про працю, відповідно до направлення № 2862 від 19.12.2018 та наказу ГУ Держпраці у Львівській області від 19.12.2018 № 3062-П, у зв`язку із зверненням фізичної особи від 17.12.2018 вх. № П-1424.

За результатами інспекційного відвідування було складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ3981/894/АВ від 21.12.2018, який підписано ФОП ОСОБА_2 із запереченнями.

22 грудня 2019 року ФОП ОСОБА_2 скеровано на адресу ГУ Держпраці у Львівській області лист-заперечення № 22/12 на акт інспекційного відвідування № ЛВ3981/853/АВ від 21.12.2018.

28 грудня 2018 року ГУ Держпраці у Львівській області винесено припис № ЛВ3981/894/АВ/П про усунення виявлених порушень вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 4 ст.79 КЗпП України, ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст.83 КЗпП України до 04.01.2019.

15 січня 2019 року начальником ГУ Держпраці у Львівській області Вільховою О.О. винесено постанови про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_2 :

№ ЛВ3981/894/АВ/ФС-1, відповідно до якої накладено штраф у розмірі 111690 гривень на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України за порушення позивачем вимог ч.1,ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413;

№ ЛВ3981/894/АВ/ФС-2 відповідно до якої накладено штраф у розмірі 37 230 гривень на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України за порушення позивачем вимог ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці».

Не погодившись із вказаними постановами позивач звернулася до суду з цим позовом.

Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 26.04.2017 № 295, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295), постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 "Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення" (далі-Порядок №509), Конвенцією МОП № 81 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України № 1985-IV від 08.09.2004.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який, серед іншого, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне управління Держпраці у Львівській області.

Відповідно до п.п. 5 п. 4 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області затвердженого наказом Мінсоцполітики від 27.03.2015 року № 340 Управління на виконання покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю.

У відповідності до п.п. 50 цього ж пункту Управління накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.

Тобто, відповідач є повноважним органом, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Львівської області.

Державний нагляд за дотриманням законодавства про працю здійснюється з урахуванням вимог ч. 4 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", якою унормовано, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення повинні здійснювати заходи контролю у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 2 вищезазначеного Закону при здійсненні контрольних заходів повинні бути дотримані вимоги статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21,частини третьої статті 22 цього Закону.

Пунктом 2 Порядку № 295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів. Підстави для проведення інспекційних відвідувань передбачені п. 5 Порядку № 295.

Підпунктом 2 п. 5 Порядку № 295 передбачено, що інспекційні відвідування проводяться за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.

Суд встановив, що 17.12.2018 до Головного управління Держпраці у Львівській області надійшло електронне звернення ОСОБА_6 , яка стверджує, що працювала у ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у цеху по виробництву взуття за адресою: м . Львів, вул . Чигиринська , 42Б у жовтні 2018 року, після місяця стажування останні відмовились оформити її офіційно на роботу та не заплатили обіцяної заробітної плати за жовтень. При цьому вказала, що інші працівники також працюють "не по трудовій книжці".

Порядок розгляду звернень та організації особистого прийому громадян у Державній службі України з питань праці та її територіальних органах, затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 16.11.2016 року №1339 (далі - Порядок №1339) визначає процедуру приймання, реєстрації, розгляду звернень громадян, контролю за виконанням доручень за результатами розгляду звернень громадян та дотриманням строків їх розгляду, основні вимоги до організації і проведення особистого прийому громадян та ведення діловодства за зверненнями громадян у Державній службі України з питань праці (далі - Держпраці) та її територіальних органах.

Пунктом 4 розділу ІІ Порядку № 1339 передбачено, що звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою під час особистого прийому або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії") чи письмовим (надісланим поштою або переданим громадянином особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства (у тому числі під час особистого прийому). Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядком №1339 громадяни України мають право звернутися до Держпраці та її територіальних органів відповідно до функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Пунктом 5 розділу І Порядку № 1339 звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Розділом ІІ Порядку № 1339 визначено порядок приймання, попереднього опрацювання та реєстрації звернень громадян.

Пунктами 5-7 Порядку № 1339 визначено, що звернення громадян мають бути оформлені відповідно до вимог статті 5 Закону. У зверненні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина та викладається суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути надруковано або написано від руки розбірливо і чітко, підписано особою (групою осіб) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або інформацію про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Письмові звернення без зазначення місця проживання, не підписані автором (авторами), а також такі, зі змісту яких неможливо встановити авторство, визнаються анонімними.

Звернення, оформлене без дотримання вимог статті 5 Закону, повертається заявникові з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів з дня надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 Закону. Копія такого звернення та другий примірник роз`яснення залишаються у справі підрозділу із роботи зі зверненнями громадян.

Письмове звернення, отримане за допомогою Інтернету, засобів електронного зв`язку (електронне звернення), перед реєстрацією роздруковується на папері.

Електронне звернення приймається на визначену електронну адресу або шляхом заповнення електронної форми, яка розміщується на офіційному веб-сайті Держпраці та її територіальних органів.

Датою подання електронного звернення є дата надходження звернення на визначену електронну адресу або дата заповнення електронної форми та її відправлення. Якщо електронне звернення надійшло на визначену електронну адресу у неробочий день, датою подання електронного звернення вважається наступний після нього робочий день.

Розміщена на офіційному веб-сайті Держпраці електронна форма повинна мати графи для зазначення громадянином свого прізвища, імені, по батькові, місця проживання, електронної поштової адреси (відомостей про інші засоби зв`язку з ним), викладення суті порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги, зазначення дати подання звернення.

Отже, з аналізу наведених норм можна дійти висновку, що електронне звернення повинно відповідати наступним вимогам та містити:

прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина та викладається суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги;

електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або інформацію про інші засоби зв`язку з ним.

При цьому, застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про звернення громадян" та п. 5 розділу розділу ІІ Порядку № 1339 встановлено, що письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає.

Отже, не підлягають розгляду звернення оформлені без дотримання вимог статті 5 Закону України "Про звернення громадян" та анонімні звернення.

Відповідно до пункту 1 та 2 розділу ІІІ Порядку № 1339 звернення громадян підлягають розгляду керівництвом Держпраці та її територіальних органів відповідно до розподілу функціональних повноважень.

Опрацювання звернень громадян структурними підрозділами Держпраці та її територіальними органами відповідно до резолюції спрямовується на об`єктивне вирішення порушених авторами звернень питань, підготовку та супроводження прийняття рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись, надання відповідних роз`яснень, у тому числі за результатами вивчення та перевірки на місцях викладених у зверненнях обставин, проведення інших заходів.

Таким чином, з наведеного слідує, що після отримання звернення відповідний орган проводить перевірку такого звернення на дотримання вимог статті 5 Закону України "Про звернення громадян", яка містить вимоги, що у зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Суд встановив, що звернення від 17.12.2018 ОСОБА_6 , яке було скеровано засобами електронного зв`язку до Головного управління Держпраці у Львівській області містило усі обов`язкові реквізити.

Проте, під час судового розгляду справи, суд встановив, що усі реквізити зазначенні ОСОБА_6 у відповідному зверненні не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_6 не зареєстрована за вказаною нею адресою, електронна пошта не відповідає прізвищу цієї особи, зазначений телефонний номер знаходиться поза зоною досяжності.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 23.05.2019 вх.№ 4532.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідач під час прийняття такого звернення не дослідив тих обставин, що зазначена ОСОБА_6 адреса у АДРЕСА_1 взагалі відсутня, оскільки як слідує із виписки із сайту «https://www.hous-ua.com/uk/карта/місто-Львів/вулиця-Роксоляни» будинок НОМЕР_2 на відповідній вулиці відсутній.

Також, слід звернути увагу, що ОСОБА_6 у зверненні зазначила, що працювала у ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у цеху по виробництву взуття, проте відповідач не досліджував питання чи перебувала така особа з позивачем у трудових чи цивільно-правових відносинах та чи справді така особа існує.

Так, Верховний Суд у справі № 809/799/17 у постанові від 31.01.2019 зазначив, що судами не повно з`ясовано фактичні обставин справи щодо виду звернення і в свою чергу досліджено вимоги, яким вони відповідають. Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки обставинам звернення гр. ОСОБА_3 в контексті заяви про залишення без розгляду такого та не з`ясовано чи наявний особистий підпис на електронному зверненні гр. ОСОБА_3, якщо таке було, і, у випадку звернення на "гарячу лінію", факт особистого звернення, так як ці обставини заперечує гр. ОСОБА_3. Без з`ясування цих обставин неможливо встановити законність прийняття наказу про проведення позапланової перевірки, а так само і законність проведення перевірки.

У постанові від 16 січня 2018 року Верховний Суд у справі № К/9901/924/18 2а/1570/4582/11 зазначив, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України. Лише дотримання умов та порядку прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема, документальних позапланових невиїзних, може бути належною підставою наказу про проведення перевірки.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладені обставини, з врахуванням позиції Верховного Суду, суд вважає, що відповідач при прийнятті наказу про проведення позапланової перевірки діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про визнання протиправними дій Головного управління Держпраці у Львівській області спрямованих на призначення та проведення інспекційного відвідування на підставі наказу від 19.12.2018 №3062-П та направлення на проведення позапланової перевірки від 19.12.2018 №2862 підлягає до задоволення.

По суті виявлених порушень суд встановив такі фактичні обставини.

Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17 липня 2013 року (із змінами внесеними згідно постанови Кабінету Міністрів України №55 від 03 березня 2016 року) встановлено механізм накладення фінансових санкцій у вигляді штрафу.

Відповідно до п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення штрафи накладаються Головою управління Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлені трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу;

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до пунктів 3-7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Суд встановив, що у період з 20.12.2018 по 21.12.2018 ГУ Держпраці у Львівській області було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання законодавства про працю, відповідно до направлення № 2862 від 19.12.2018 та наказу ГУ Держпраці у Львівській області від 19.12.2018 № 3062-П, у зв`язку із зверненням фізичної особи від 17.12.2018 вх. № П-1424.

За результатами інспекційного відвідування було складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ3981/894/АВ від 21.12.2018, який підписано ФОП ОСОБА_2 з зауваженнями.

22 грудня 2019 року ФОП ОСОБА_2 скеровано на адресу ГУ Держпраці у Львівській області лист-заперечення № 22/12 на акт інспекційного відвідування№ ЛВ3981/853/АВ від 21.12.2018.

28 грудня 2018 року ГУ Держпраці у Львівській області внесено припис № ЛВ3981/894/АВ/П про усунення виявлених порушень вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 4 ст.79 КЗпП України, ч. 6 ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст.83 КЗпП України до 04.01.2019.

15.01.2019 оскаржуваною постановою № ЛВ 3981/894/АВ/ФС накладено на ФОП ОСОБА_2 штраф у розмірі 37230, 00 грн за порушення мінімальних державних гарантій в оплаті праці відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 265 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Згідно частини другої цієї статті норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Індексація грошових доходів населення, до яких відноситься і заробітна плата, є державною соціальною гарантією згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Пунктом 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Отже з наведеного слідує, що індексація заробітної плати є державною соціальною гарантією, яка передбачена також і Кодексом законів про працю України, вона є мінімальною державною гарантією в оплаті праці.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.04.2018 року у справі № 816/2325/16, в якій суд наголосив, що індексація заробітної плати є і мінімальною державною гарантією в оплаті праці, і державною соціальною гарантією, оскільки стосується доходів працівників і їх сімей.

Суд із наявного в матеріалах справи копії акта перевірки встановив, що відповідач дійшов висновку про порушення ФОП ОСОБА_2 . ч. 6 ст. 95 КЗпП, ст. 33 Закону України № 108, оскільки працівнику ФОП ОСОБА_2 , що працює на посаді затяжчик взуття ОСОБА_5 не проводилося нарахування та виплата індексації заробітної плати у листопаді 2018 року. Відповідно до наказу №1 посадовий оклад ОСОБА_5 встановлений у розмірі 3723,00 грн і до 20.12.2018 не змінювався, що підтверджується відомостями нарахування заробітної плати за період січень-листопад 2018 року.

Втім, позивач вважає, що відповідач безпідставно прийняв оскаржувану постанову, оскільки позивач нарахував та виплатив індексацію заробітної плати за листопад 2018 року працівнику ОСОБА_5 03.12.2018, що підтверджується наказом № 2 від 03.12.2018, відомістю нарахування по видах оплати за грудень 2018 року та платіжною відомістю від 03.12.2018.

В матеріалів справи наявні пояснення ОСОБА_5 наданні позивачем, в яких ОСОБА_5 зазначив, що 03.12.2018 ФОП ОСОБА_2 здійснено нарахування та виплату індексації заробітної плати за листопад 2018 року.

Враховуючи наведенні обставини позивач вважає, що відповідача протиправно, без законних на те підстав застосував до позивача фінансові санкції, тому вважає оскаржувану постанову протиправною.

Стосовно вище вказаних обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд встановив, що відносно ФОП ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення № ЛВ3981/894/АВ/П/1ПТ, який було скеровано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.

21.03.2019 постановою Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/543/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 41 КУпАП щодо ФОП ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно з частиною шостою статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, факт не нарахування та не виплати позивачем індексації заробітної плати ОСОБА_5 у листопаді 2018 року спростовується постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 21.03.2019 у справі № 466/543/19, яка в силу приписів частини шостої статті 78 КАС України, є обов`язковою для адміністративного суду у даній справі.

Як вбачається із змісту копії відповідної постанови наявної в матеріалах справи, Шевченківський районний суд м. Львова встановив такі обставини: «… для ОСОБА_9 січень 2018 року був базовим місяцем. З місяця, наступного за базовим, тобто з лютого 2018 року величина індексу споживчих цін для нього у листопаді 2018 року перевищила поріг індексації, який встановлено в розмірі 103 відсотка (1,009 х 1,011 х 1,008 х 1,000 х 1,000 х 0,993 х 1,000 х 1,019 х 100 - 104,0%), тому відповідно до положень Порядку заробітна плата з листопада 2018 року підлягає індексації на коефіцієнт 4,0% (73,64 грн.)

Таким чином, приймаючи до уваги пояснення ОСОБА_2 , які підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами, зокрема, копією платіжної відомості від 03.12.2018р. та копією Наказу №2 від 03.12.2018р. «Про проведення індексації грошових доходів за листопад 2018р.», копією податкового розрахунку сум доходу, сплаченого на користь фізичних осіб, і сум отриманого з них податку від 15.01.2019р., слід дійти висновку про відсутність в діях ФОП ОСОБА_2 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.41 КУпАП.

Аналізуючи докази по справі з точки зору їх допустимості, об`єктивносте достатності, судом не встановлено винної, протиправної поведінки ФОП ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, провадження по справі підлягає закриттю за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП.»

Відповідно до частини першої статті 73 та статті 75 КАС України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких модна встановити дійсні обставини справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вина позивача у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, є недоведеною, а відтак висновок відповідача про порушення позивачем ч. 6 ст. 95 КЗпП, ст. 33 Закону України № 108 є також недоведеним, оскільки не підтверджуєтеся належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, в сукупності з наданими позивачем доказами на підтвердження нарахування та виплати ОСОБА_5 індексації заробітної плати у листопаді 2018 року, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови від 15.01.2019 № ЛВ 3981/894/АВ/ФС - 2, тому позовна вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню.

Відносно порушення позивачем вимог ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, суд встановив наступне.

Із змісту наявного в матеріалах справи копії акта перевірки слідує, що відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ПКМУ №413, оскільки позивачем допущено до роботи працівника ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, як зазначено в акті перевірки, інспекторами праці ГУ Держпраці у Львівській області в ході інспекційного відвідування, за виконанням трудової функції закрійника о 15:10 20.12.2018 виявлено ОСОБА_3 з наданих письмових пояснень, що фіксувалися засобам відеофіксації та долучені до матеріалів проведеного інспекційного відвідування, зазначена особа повідомила, що він - ОСОБА_3 надає допомогу ОСОБА_10 Оскані. Під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 не надано будь-яких підтверджуючих документів, які б свідчили про належне оформлення відносин з вищезазначеною особою.

Відповідно до приписів частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною третьою статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП), за якою:

- працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові,

- власник підприємства або уповноважений ним орган чи ФОП зобов`язується виплачувати працівникові зарплату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівника приймають на роботу (посаду) для виконання певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку. Прийняття на роботу здійснюється відповідно до штатного розпису підприємства, установи чи організації - працівника приймають на роботу (посаду), яка включена до штату роботодавця, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені законодавством про працю гарантії та компенсації.

В окремих випадках робота може виконуватися не за трудовим договором, а на іншій юридичній підставі. Зокрема, можливе виконання роботи за договорами цивільно-правового характеру.

Виходячи зі змісту норм статті 626 Цивільного кодексу України, цивільно-правовим договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Незважаючи на деякі спільні риси цивільно-правових договорів та трудового договору, вони є різними, оскільки, перш за все, підпадають під сферу дії різних законодавчих актів. Так відносини між Замовником і Виконавцем за трудовим договором регулюються КЗпП України, на нього поширюється дія Закону України «Про охорону праці» та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти з охорони праці. При укладанні цивільно-правової угоди (договору) на сторін (замовника та виконавця) поширюються норми цивільного законодавства України.

Таким чином, цивільно-правовим договором передбачено, що Виконавець виконує роботи або надає послуги, на свій страх і ризик, а це означає, що про своє життя і здоров`я він повинен піклуватися самостійно. Законодавство не вимагає проведення Замовником процедур з питань охорони праці з Виконавцем.

При роботі за цивільно-правовим договором процес праці Виконавця не регламентується. Виконавець сам організовує свою роботу, визначає час початку й закінчення щоденної роботи, розподіляє час роботи та її тривалість на свій розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку Замовника.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV передбачено, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Водночас особи, які працюють за цивільно-правовим договором можуть самостійно застрахуватися у Фонді соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань. У разі нещасного випадку або професійного захворювання застраховані особи можуть отримати відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Тобто, законодавець не покладає на замовника обов`язку здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування виконавця, а тому питання щодо здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування є правом сторін договору цивільно-правового характеру.

З огляду на викладене, характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

- виконання роботи за професією (посадою), яка потребує спеціальних навиків, що породжує обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- обов`язок роботодавця здійснювати загальнообов`язкове державне соціальне страхування працівника;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.05.2018 у справі №127/21595/16-ц (№61-10203св18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

З цивільно-правового договору від 10.12.2018, укладеного між ФОП ОСОБА_2 (Замовник) та ОСОБА_3 (Підрядник), вбачається, що Підрядник зобов`язується виконувати роботу за письмовою чи усною вказівкою Замовника, а Замовник зобов`язується провести оплату за виконану роботу.

Підрядник не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), у тому числі використовує власні засоби та матеріали (пп.1.6).

Підрядник вправі залучати відповідних фахівців для якісного і своєчасного надання послуг (виконання робіт). Послуги (роботу) зазначених фахівців Підрядник оплачує за власний рахунок, згідно з домовленістю з даними особами (пп.1.7).

Факт надання відповідних послуг (робіт) з боку Підрядника буде засвідчуватися Актами прийому наданих послуг (виконаної роботи) (пп.1.8).

Обов`язки Підрядника по цивільно-правового договору визначені у розділі 2 відповідного договору, зокрема за цим договором Підрядник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим договором, а Замовник зобов`язується оплачувати Підрядникові за виконану роботу. Підрядник зобов`язується обслуговувати швейне обладнання Замовника; проводити змащення механізмів; проводити технічне обслуговування механізмів; проводити налаштування швейних машинок; проводити заміну деталей, у випадку їх поломки; якісно та в установлений термін виконувати роботу, визначену Договором; дотримуватися вимог, що стосуються доступу до інтелектуальної власності, конфіденційної інформації та комерційної таємниці Замовника, їхнього захисту і т.п. (п.2.1, п.2.2)

Тобто, предметом договору є послуги з обслуговування швейного обладнання Замовника.

У розділі 4 цього Договору визначено, що за надані послуги Замовник сплачує на користь Підрядника кошти у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. За результатами підписується Акт прийому-передачі наданих послуг.

За результатами виконаної роботи (наданих послуг) ФОП ОСОБА_2 здійснювала оплату на підставі акту приймання-передачі наданих послуг до цивільно-правового договору по обслуговуванню швейного обладнання, складеного та підписаного сторонами 31.12.2018 на суму 3000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, за грудень 2018 року ОСОБА_3 нарахований дохід 3000 грн та виплачено 3000 грн, сума утриманого та нарахованого податку 540, 00 грн., що підтверджується податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за звітний 4 квартал 2018 року.

Зазначена інформація та сума грошової винагороди відповідає акту наданих послуг від 31.12.2018.

У судовому засіданні 15.08.2019, судом було допитано ОСОБА_3 в якості свідка та попереджено про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. У судовому засіданні свідок пояснив суду, що є особою з інвалідністю та у позивача проводив профілактику швейного обладнання. Зазначив, що оглядав швейну машину, оскільки було виявлено, що відповідна машина робить пропуски, тому виділеного робочого місця у позивача він не мав. Зазначив, що під час здійснення інспекційного відвідування написав пояснення за допомогою інспектора праці (під диктовку). Відносно цивільно-правового договору зазначив, що йому не відомо, що це таке, але вказав, що підписував акти та отримував заробітну плату у розмірі 2000 грн у листопаді, а в грудні розмір заробітної плати позивач не пригадує. ОСОБА_3 пояснив, що відвідував позивача 5 або 6 разів, а на даний час у позивача не працює.

Що стосується покликань відповідача, що позивачем не було надано цього цивільно-правового договору в ході проведення інспекційного відвідування та, що пояснення ОСОБА_3 , котрий вказав, що «надає допомогу 5-6 днів в місяць» та пояснення ФОП ОСОБА_2 у листі-запереченні суперечать п.9.1 договору, оскільки строк його дії визначено з дати підписання і до 31.12.2018, тобто 22 дні, то суд зазначає наступне.

Так, у п. 9.1 відповідного цивільно-правового договору визначено, що строк дії договору з дати його підписання і до 31 грудня 2018 р.

Отже, з аналізу п. 9.1 цивільно-правового договору від 10.12.2018 слідує, що строк дії такого договору є до 31.12.2018, а п. пп.1.6 цього договору визначено, що Підрядник не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), у тому числі використовує власні засоби та матеріали.

Таким чином, твердження відповідача щодо невідповідності часу надання послуг Підрядником, суд оцінює критично, оскільки за цивільно-правовим договором Підрядник вправі розпоряджатися своїм часом за умови належного виконання домовленостей визначених у цьому договорі.

На переконання суду, такі покликання відповідача є суперечливими, оскільки п.9.1 визначає кінцевий строк закінчення договору, а не конкретні строки у які Підрядник повинен проводити роботи.

Окрім цього, суд наголошує, що Виконавець у даному випадку Підрядник - ОСОБА_3 сам організовує свою роботу, визначає час початку й закінчення щоденної роботи, розподіляє час роботи та її тривалість на свій розсуд, на нього не поширюються правила внутрішнього трудового розпорядку Замовника, тому твердження відповідача, що пояснення позивача та ОСОБА_3 суперечать п. 9.1 цивільно-правового договору, суд не приймає до уваги.

Водночас, суд наголошує, що статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодним законом не передбачено право органу Держпраці самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини.

Спір щодо правомірності укладеного договору (трудового, цивільного) повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено.

На момент прийняття даного судового рішення у матеріалах справи відсутні рішення судів про визнання цивільно-правового договору від 10.12.2018 удаваним чи нікчемним, а його недійсність прямо не передбачена законом.

Таким чином, твердження відповідача про те, що вказаний договір має ознаки трудового договору є необґрунтованими, оскільки оплата за договором здійснювалася за результатом виконаної роботи (наданих послуг) на підставі акта приймання-передачі наданих послуг; за договором Підрядник самостійно організовував виконання роботи, тобто не підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку; предмет договору не вказує на необхідність створення робочого місця; за договором Підрядник виконував роботу на свій ризик, тобто дотримання правил охорони праці покладалися на Підрядника.

З огляду на викладене, суд критично оцінює висновки відповідача, зазначені в акті інспекційного відвідування № ЛВ3981/894/АВ від 21.12.2018, оскільки такі висновки не ґрунтуються на вимогах закону, а є лише припущеннями органу Держпраці, які не підтверджені належними й допустимими доказами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про визнання протиправною та скасування постанови ГУ Держпраці у Львівській області № ЛВ3981/894/АВ/ФС-1 від 15.01.2019.

Відповідно до вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу (п.2).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що акт інспекційного відвідування, який містить не підтверджену інформацію, а також результати якого отримані не у встановлений законом спосіб, не може бути належною підставою у розгляді справи про накладання штрафу. Не можуть бути належною підставою у розгляді такої справи також документи, складені за наслідками інспекційного відвідування, проведеного на підставі наказу, який прийнято з порушенням порядку його прийняття.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваних постанов, оскільки інспекційне відвідування позивача та розгляд справи за наслідками такого відвідування проведені відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак, поза межами правового поля.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності прийняття оспорюваних постанов, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Держпраці у Львівській області спрямовані на призначення та проведення інспекційного відвідування на підставі наказу від 19.12.2018 №3062-П та направлення на проведення позапланової перевірки від 19.12.2018 №2862.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 15 січня 2019 року № ЛВ3981/894/АВ/ФС-1.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 15 січня 2019 року № ЛВ3981/894/АВ/ФС-2.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області (79010, м. Львів, пл. Міцкевича, 8, ) за рахунок його бюджетних асигнувань 2653 (дві тисячі шістсот п`ятдесят три) грн 71 коп сплаченого судового збору на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.08.2019.

Суддя Р.М. Брильовський