Справа № 640/1614/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1614/19 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Степанюка А.Г.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, третя особа: Міністерство охорони здоров`я України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, третя особа: Міністерство охорони здоров`я України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, яке оформлено у вигляді протоколу № 14 від 02 жовтня 2018 року, про відмову у взятті на облік ОСОБА_1 , направленні та оплаті його лікування за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ України на зазначену мету;

- зобов`язати Комісію Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон прийняти рішення про взяття на облік ОСОБА_1 з метою направлення його на лікування за кордон.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його захворювання пов`язано з наслідками Чорнобильської катастрофи, а не є спадковою патологією, як помилково вважає відповідач. Звернув увагу, що відповідачем при прийнятті спірного рішення порушено процедуру та строки прийняття останнього.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року даний адміністративний позов - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, яке оформлено у вигляді протоколу № 14 від 02 жовтня 2018 року, про відмову у взятті на облік ОСОБА_1 , направленні та оплаті його лікування за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ України на зазначену мету.

Зобов`язано Комісію Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон повторно розглянути питання ОСОБА_1 щодо прийняти рішення про взяття його на облік з метою направлення на лікування за кордон.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову щодо зобов`язання Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон прийняти рішення про взяття на облік ОСОБА_1 з метою направлення його на лікування за кордон, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення в межах вимог апеляційної скарги, на які посилається позивач, зокрема, щодо зобов`язання Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон прийняти рішення про взяття на облік ОСОБА_1 з метою направлення його на лікування за кордон.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 826/15437/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, оформлене протоколом № 9 від 23 березня 2017 року щодо відмови ОСОБА_1 у направленні на лікування за кордон; зобов`язано Комісію Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон повторно розглянути звернення Хмельницької обласної державної адміністрації від 16 вересня 2016 року № 02/1689 з врахуванням висновків суду.

Вказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 826/15437/17 набрало законної сили 06 червня 2018 року.

На виконання рішення суду 02 жовтня 2018 року Комісією Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон прийнято рішення, яке оформлено протоколом від жовтня 2018 року № 14 про відмову у взятті на облік ОСОБА_1 , направленні та оплаті його лікування за рахунок коштів державного бюджету, передбачених МОЗ України на зазначену мету.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Статтею 4 Основ законодавства України про охорону здоров`я (далі - Основи) визначено, що основними принципами охорони здоров`я в Україні є:

визнання охорони здоров`я пріоритетним напрямом діяльності суспільства і держави, одним з головних чинників виживання та розвитку народу України;

дотримання прав і свобод людини і громадянина в сфері охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій;

гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами, підвищений медико-соціальний захист найбільш вразливих верств населення;

рівноправність громадян, демократизм і загальнодоступність медичної допомоги та інших послуг в сфері охорони здоров`я;

відповідність завданням і рівню соціально-економічного та культурного розвитку суспільства, наукова обгрунтованість, матеріально-технічна і фінансова забезпеченість;

орієнтація на сучасні стандарти здоров`я та медичної допомоги, поєднання вітчизняних традицій і досягнень із світовим досвідом в сфері охорони здоров`я;

випереджувально-профілактичний характер, комплексний соціальний, екологічний та медичний підхід до охорони здоров`я;

багатоукладність економіки охорони здоров`я і багатоканальність її фінансування, поєднання державних гарантій з демонополізацією та заохоченням підприємництва і конкуренції;

децентралізація державного управління, розвиток самоврядування закладів та самостійності працівників охорони здоров`я на правовій і договірній основі.

Відповідно до статті 5 Основ державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно положень статті 12 Основ охорона здоров`я - один з пріоритетних напрямів державної діяльності. Держава формує політику охорони здоров`я в Україні та забезпечує її реалізацію.

Державна політика охорони здоров`я забезпечується бюджетними асигнуваннями в розмірі, що відповідає її науково обгрунтованим потребам, але не менше десяти відсотків національного доходу.

Статтею 36 Основ передбачено, що громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України.

Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування.

Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку направлення громадян України для лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року N 1079 (далі - Порядок N 1079) передбачено, що направлення громадян для лікування за кордон ініціюється обласними, центральними районними (міськими) лікарнями, а також закладами охорони здоров`я України, підпорядкованими міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади. Клопотання щодо необхідності лікування за кордоном надсилаються відповідними закладами охорони здоров`я до Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, відповідних міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Згідно п. 3 Порядку N 1079 Міністерство охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, відповідних міністерств та інших центральних органів виконавчої влади забезпечують підготовку та подання Комісії МОЗ з питань направлення для лікування за кордон (далі - Комісія МОЗ) для розгляду таких документів:

заяви громадянина, який потребує лікування за кордоном (або його законного представника), за формою, затвердженою МОЗ;

виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою, затвердженою МОЗ;

листа-направлення від Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, відповідних міністерств та інших центральних органів виконавчої влади за формою, затвердженою МОЗ;

документів, що підтверджують реєстрацію місця проживання громадянина, і довідки про склад сім`ї або осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, будинку;

відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми отриманих доходів і довідки про доходи громадянина та членів його сім`ї;

згоди на обробку персональних даних відповідно до законодавства;

зобов`язання громадянина або його законного представника подати (не пізніше ніж через місяць з часу повернення хворого на територію України після проведеного лікування за кордоном за направленням Комісії МОЗ) до МОЗ письмову інформацію (звіт) про обсяги проведеного лікування та обсяги коштів, витрачених на лікування пацієнта, надану іноземним закладом охорони здоров`я, або у разі неможливості отримання пацієнтом від зазначеного закладу інформації про обсяги таких коштів - письмову відмову, надану закладом.

Пунктом 6 Порядку N 1079 встановлено, що після надходження до МОЗ документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку, МОЗ не пізніше ніж протягом трьох робочих днів звертається до групи експертів МОЗ відповідного профілю стосовно підготовки висновку щодо неможливості надання необхідної допомоги закладами охорони здоров`я України. Група експертів МОЗ надає МОЗ відповідний висновок не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів.

Рішення про взяття на облік громадянина з метою направлення його на лікування за кордон приймається Комісією МОЗ за умови неможливості надання необхідної медичної допомоги закладами охорони здоров`я України, що підтверджується висновком групи експертів МОЗ.

Порядок обліку громадян, які потребують направлення для лікування за кордон, затверджується МОЗ.

Відповідно до п.16 Порядку N 1079 підставою для відмови у взятті на облік громадянина, який потребує лікування за кордоном, є відсутність документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку (за винятком згоди на обробку персональних даних відповідно до законодавства), підготовлених та надісланих на розгляд Комісії МОЗ, або отримання висновку групи експертів МОЗ про відсутність підстав для направлення пацієнта для лікування за кордон.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у висновку про необхідність направлення хворого на лікування за кордон від 28 вересня 2018 року група експертів МОЗ України зазначила, що у ОСОБА_1 має місце спадкова патологія сполучної тканини - синдром Елерса- Данлоса , який проявляється судинною недостатністю і дезагрегаційна тромбоцитопатія є проявом цього захворювання. Лікування цієї хвороби проводиться симптоматично. У світі відсутні специфічні методи лікування спадкової хвороби Елерса-Данлоса і тому підстав для направлення пацієнта на лікування за кордон на даний час немає. Вказаний висновок став підставою для прийняття спірного рішення, яке оформлене протоколом № 14 від 02 жовтня 2018 року.

Як зазначалося вище, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 826/15437/17 було встановлено, що питання щодо направлення позивача на лікування за кордон вже було предметом розгляду Комісії Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон, про що 11 грудня 2008 було прийнято позитивне рішення. При прийнятті вказаного рішення було враховано висновки про необхідність направлення хворого на лікування за кордон 29 жовтня 2008 року та 16 січня 2008 року головного позаштатного спеціаліста МОЗ України зі спеціальності "гематологія" ОСОБА_4 . При цьому, у вказаних вище висновках та рішенні від 11 грудня 2008 відсутнє посилання на спадковий характер захворювання позивача, натомість, у оскаржуваному рішенні міститься посилання саме на спадковий характер основного захворювання - спадкова патологія сполучної тканини - синдром Елерса- Данлоса , тоді як дезагрегаційна тромбоцитопатія є проявом основного захворювання. Тобто, щодо захворювання позивача наявні два висновки різного змісту щодо доцільності направлення на лікування за кордон, і фактично вони обумовлені наявністю чи відсутністю у позивача спадкової патології, яка (у випадку її наявності) унеможливлює направлення його на лікування за кордон за відсутності відповідних методів лікування.

Зобов`язуючи Комісію Міністерства охорони здоров`я України з питань направлення на лікування за кордон повторно розглянути звернення Хмельницької обласної державної адміністрації від 16 вересня 2016 року, Окружний адміністративний суд міста Києва у рішенні від 19 березня 2018 року зазначив, що Положення про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 1995 року № 991, не передбачає терміну дії висновку про необхідність направлення хворого на лікування за кордон, а також підстави для отримання повторного висновку щодо одного хворого та одного захворювання, проте, у випадку повторного розгляду одного й того ж питання отримання повторного висновку можливе, оскільки з часом можуть змінитися як стан хворого, так і доступні методи лікування. Проте, в даному випадку вказані обставини відсутні, тоді як змінилася оцінка характеру захворювання - має місце спадкова патологія чи ні, що потребує вичерпного і зрозумілого обґрунтування, чому саме з`явилися підстави стверджувати про спадкову патологію, яку не було встановлено раніше.

Відповідно до ч.4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, в оскаржуваному рішенні, прийнятому на виконання судового рішення у справі № 826/15437/17, не зазначено обставин, що зумовили висновок про спадкову патологію хвороби ОСОБА_1 Між тим, з доданої представником Міністерства охорони здоров`я України виписки з амбулаторної картки ОСОБА_1 вбачається, що при діагностуванні хвороби останнього жодного разу причинний наслідок хвороби не було пов`язано зі спадковою патологією.

З огляду на викладене, та оскільки охорона здоров`я є одним з пріоритетних напрямів державної діяльності, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження доводів щодо спадкової патології хвороби позивача та можливість встановлення таких обставин за результатами аналізу медичної документації ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду щодо того, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та передчасним.

Між тим, на думку колегії суддів, наразі немає підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про взяття на облік ОСОБА_1 з метою направлення його на лікування за кордон, оскільки прийняття такого рішення є виключними повноваженнями відповідача, і за наявності суперечних обставин суд не вправі втручатись у дискрецію останнього. Зокрема, прийняття позитивного рішення про взяття на облік позивача з метою направлення його на лікування за кордон все ж таки залежить від того, чи обґрунтує відповідач доводи щодо спадкової патології хвороби позивача, чи у зв`язку з неможливістю такого обґрунтування буде необхідно керуватися висновком про необхідність направлення хворого на лікування за кордон, складеним у 2008 році.

В протилежному випадку судом буде здійснено втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства.

Так, Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Колегія суддів враховує, що згідно рішень Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96).

Таким чином, визначення існування підстав для направлення хворого на лікування за кордон віднесено до дискреційних повноважень Комісії Міністерства охорони здоров`я України і недотримання такої процедури не відновить прав позивача, які він вважає порушеними.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Таким чином, правомірним є висновок суду першої інстанції про часткове задоволення даного адміністративного позову.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2019 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: А.Г. Степанюк

Є.В. Чаку