Справа № 320/971/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року м. Київ № 320/971/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Черниш А.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_4.,

від відповідача - Коваленко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Іванківської селищної Іванківського району Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Іванківської селищної ради Київській області (далі по тексту - відповідач, Іванківська селищна рада), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Іванківської селищної ради № 24 від 08 лютого 2019 року «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником 15/100 частини від цілісного майнового комплексу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково позивач зазначив, оскільки частина майнового комплексу не виділена в натурі, а земельна ділянка на якій розташована вказана частина комплексу належить територіальній громаді смт. Іванків, 23.04.2018 ним було укладено договір з Іванківською селищною радою про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування № 4. Позивач вказав, що станом на час укладання договору визначено заборгованість за фактичне використання земельної ділянки, що складає 87885, 65 грн.

При цьому, ОСОБА_1 повідомив, що регулярно вносить грошові кошти за фактичне землекористування, проте, 08.02.2018 Іванківська селищна рада, не направляючи позивачу будь-яких вимог про сплату заборгованості за фактичне землекористування, прийняла рішення № 24 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 », яким вирішила поміж іншого надати дозвіл комунальному підприємству Іванківської селищної ради «Виробниче управління житлово-комунального господарства» на тимчасове перекриття в`їзду на території цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1, 12.02.2019, до сплати заборгованості, у зв`язку з ухиленням співвласника цілісного майнового комплексу від виконання норм чинного законодавства України з питань землекористування. Виконуючи вказане рішення органу місцевого самоврядування, КП «ВУЖКГ» провело відповідні заходу з перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1.

Позивач зауважив, що спірне рішення мотивоване тим, що на день його прийняття співвласниками цілісного майнового комплексу не оформлене право користування земельними ділянками, що є порушенням цивільного законодавства України та призводить до значних втрат бюджету селищної ради.

Також позивач зазначив, що детально ознайомившись з розрахунком втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування, вбачається, що розмір грошових коштів, які ОСОБА_1 має сплатити за останні три роки до моменту укладання договору № 4 та після його укладання до моменту оформлення правовстановлюючих документів на землю, вираховується у відсотковому значенні від ставки орендної плати.

При цьому, позивач зазначив, що підстава прийняття спірного рішення - не оформлення користування земельними ділянками не є правомірною для прийняття рішення про перекриття в`їзду на територію, оскільки вважає, що вищевказаний договір є належним оформленням права користування земельною ділянкою та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» і Земельним кодексом України не передбачено конкретної санкції за недотримання норм земельного законодавства.

Відтак позивач вказав, що приймаючи спірне рішення Іванківська селищна рада перевищила надані їй Конституцією та законами України повноваження, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 - створення перешкод користування 15/100 частин цілісного майнового комплексу.

Разом з тим позивач зауважив, що 19.02.2019 виконавчий комітет Іванківської селищної ради прийняв рішення № 34 яким вирішив надати дозвіл КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на відкриття в`їзду на територію цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1, при цьому спірне рішення не скасоване, а отже є чинним, тому позивач просить його скасувати.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання та витребував у відповідача належним чином засвідчені копії документів та матеріалів на підставі яких та з урахуванням яких було прийнято рішення від 08.02.2019 № 24 Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1»; письмові пояснення з зазначенням підстав для прийняття рішення Іванківської селищної ради Іванківського району Київської області № 24 від 08.02.2019.

Відповідач позов не визнав, 22.04.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вказав, що не виконуючи взяті на себе зобов`язання за договором № 4 укладеним 23.04.2018 про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування, відповідачу стало зрозуміло, що ОСОБА_1 ухиляється від сплати боргу перед Іванківською селищною радою, тому виконавчий комітет Іванківської селищної ради прийняв рішення про обмеження доступу до земельного ресурсу комунальної власності, а саме до земельної ділянки на якій розміщені нерухомі об`єкти приватної власності ОСОБА_1 , а не обмеження доступу до об`єктів приватної власності як стверджує позивач.

Приймаючи рішення від 08.02.2019 № 24 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1» виконавчий комітет Іванківської селищної ради врахував державні, громадські та приватні інтереси і реалізував право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном.

Додатково відповідач уточнив, що вказане рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 08.02.2019 № 24 є ненормативним актом одноразового використання, що вичерпав дію фактом його виконання, тому скасуванню не підлягає. При цьому звертав увагу, що у позовній заяві ОСОБА_1 не наводить жодних аргументів яким чином спірне рішення порушує його права, свободи чи законні інтереси.

Крім того, у наданих до суду письмових поясненнях від 23.04.2019 Іванківська селищна рада вказала, що згідно укладеного договору № 4 про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 мав сплатити на кінець 2018 року 117 180,87 грн. При прийнятті оспорюваного рішення відповідач розглядав інформацію про наявність заборгованості у землекористувача ОСОБА_1 по оплаті суми заборгованості та регулярність сплачених платежів, їх суми. Підставою прийняття оспорюваного рішення стало ухилення ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості, яка станом на 08.02.2019 становила 55209,46 грн.

Позивач не погоджуючись з доводами відповідача, викладеними у відзиві 10.05.2019 подав до суду відповідь на відзив, у якому вказав наступне. Так, позивач зазначив, що відповідач вказує, що оскаржуване рішення є актом одноразового застосування, передбачає конкретні припис, звертається до конкретного суб`єкта, застосовується одноразово та вичерпує свою дію фактом його виконання відповідно до зворотної дії в часі немає, тому не може бути скасовано. Проте, позивач з такою позицією погодитися не може, оскільки у рішенні від 08.02.2019 № 24 відповідачем визначено, що він керувався при прийнятті оскаржуваного рішення Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст. 3, 12, 79-80,161, 206 Земельного кодексу України відповідно до рішення Іванківської селищної ради від 27.03.2018 № VІІ-39-1156 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 . Тобто, позивач звертав увагу суду, що відповідач робить посилання на аналогічне рішення, яке з його доводів є одноразовим та втрачає свою дію фактично після його виконання. Окрім того, позивач вказав, що відповідач приймаючи рішення від 08.02.2019 за № 24 фактично унеможливив доступ позивача до його власності, оскільки інших шляхів під`їзду до власності позивач немає.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 судом закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті на 18.06.2019.

05.06.2019 на адресу суду надійшли заперечення Іванківської селищної ради на відповідь на відзив, у яких відповідач вказав, що позивач неправильно ототожнює оспорюване рішення та рішення сесії Іванківської селищної ради від 27.03.2018 №VІІ-39-1156 «Про надання дозволу на перекриття в`їздів до цілісного майнового комплексу», оскільки останнє направлене на широке коло осіб (всіх співвласників цілісного майнового комплексу), а рішення, яке оскаржується у даній справі направлене щодо конкретного суб`єкта, конкретними приписами, застосувалося одноразово та вичерпало свою дію фактом його виконання.

У судове засідання, призначене у справі на 18.06.2019, з`явилися представники сторін.

В ході судового розгляду справи, представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача позову не визнав, заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав необґрунтованості позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 08.02.2019 № 24 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1» керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 12, 79-80, 161, 206 Земельного кодексу України, відповідно до рішення Іванківської селищної ради від 27.03.2018 № VІІ-39-1156 «Про надання дозволу на перекриття в`їздів до цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 », враховуючи те, що на даний час не оформлено право користування земельними ділянками, що є порушенням цивільного та земельного законодавства України та призводить до значних втрат бюджету селищної ради, виконавчий комітет Іванківської селищної ради вирішив надати дозвіл комунальному підприємству Іванківської селищної ради «Виробниче управління житлово-комунального господарства» на тимчасове перекриття в`їзду на територію частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1, 12 лютого 2019 до сплати заборгованості, у зв`язку з ухилянням співвласника цілісного майнового комплексу від виконання норм чинного законодавства з питань землекористування. Начальнику КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» ОСОБА_2 у разі виникнення надзвичайної ситуації забезпечити негайне відкриття проїзду для доступу та проїзду автомобілів ДСНС (а.с.8).

Судом було встановлено, що 15.02.2019 позивач звернувся із письмовою вимогою до Іванківської селищної ради щодо усунення перешкод, зокрема припинення блокування в`їзду на територію комплексу (а.с.35-37).

У подальшому, виконавчим комітетом Іванківської селищної ради 19.02.2019 прийнято рішення № 34 «Про надання дозволу комунальному підприємству Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на відкриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 та заключення договорів на 2019 рік» (а.с.9).

Як вбачається зі змісту вказаного рішення, відповідач зокрема, вирішив надати дозвіл КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на відкриття в`їзду на територію частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1., зобов`язав ФОП ОСОБА_1 погасити заборгованість від недоотримання коштів за фактичне землекористування земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_4 до 01.04.2019 (за 2015- 2018 роки).

Позивач не погоджуючись з рішенням Іванківської селищної ради від 08.02.2019 № 24 звернувся з даним позовом до суду та просить його визнати протиправним та скасувати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Так, зокрема, Закон № 280/97-ВР визначає компетенцію селищних рад, порядок організації роботи селищних рад, постійних комісій та порядок скликання сесій для прийняття рішення та принципи діяльності місцевого самоврядування в Україні, яке здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 2 Закону №280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У статті 6 Закону №280/97-ВР визначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Приписами статті 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить:

а) розпорядження землями територіальних громад;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст;

д) організація землеустрою;

е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів;

є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства;

ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства;

з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу;

и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом;

і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок;

ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст;

й) вирішення земельних спорів;

к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать:

1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону;

2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, органи місцевого самоврядування при вирішення питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. к суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Пунктом 34 статті 26 Закону №280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Як вбачається з рішення 50 сесії VІ скликання Іванківської селищної ради від 01.08.2013 № VІ -50-2425 «Про плату за користування земельними ділянками до укладення договорів оренди на території Іванківської селищної ради», було встановлено, що в разі використання земельної ділянки без документів, які посвідчують право на неї, з моменту прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації, проекту землеустрою щодо відводу земельної ділянки (збору матеріалів попереднього погодження) і до часу видачі документа на право землекористування або власності, користувач земельної ділянки сплачує до бюджету Іванківської селищної ради втрати від недоотримання коштів за користування земельною ділянкою у розмірах, визначених відповідним договором між таки користувачем та Іванківською селищною радою (а.с.62).

Так, судом встановлено, що згідно з договором дарування від 18.06.2013, який зареєстрований реєстрі за № 2606, ОСОБА_3 зобов`язалася безоплатно передати ОСОБА_1 належній їй на праві приватної власності 15/100 частин від цілісного майнового комплексу розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , котрі мають загальну площу 760,00 кв.м. (а.с.12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5044382, ОСОБА_1 є власником 15/100 частин цілісного майнового комплексу за вищевказаною адресою (а.с.13).

06.03.2014 рішенням виконавчого комітету Іванківської селищної ради № 23 «Про уточнення юридичної адреси» вирішено: 1) уточнити юридичну адресу нежитловим приміщенням, власником яких є гр. ОСОБА_1 (2/100 частини цілісного майнового комплексу на плані позначені літ. «М», «Н», «С», «Ч»): АДРЕСА_5; 2) уточнити юридичну адресу нежитловим приміщенням, власником яких є гр. ОСОБА_1 (15/100 частини цілісного майнового комплексу на плані позначені літ. «Ж», «Л», «Щ»): АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до норм статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Судом було встановлено, що позивач є власником нежитлового приміщення - 15/100 цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно відомостей технічного паспорту на виробничий будинок - нежиле приміщення літ. «Ж», «Л», «Щ» за адресою: АДРЕСА_4 за вказаному об`єкті знаходяться: склад, мийка, водонапірна башня, огорожа (а.с.22-30).

Водночас, земельна ділянка на якій розміщено 15/100 цілісного майнового комплексу за вказаною адресою перебуває у комунальній власності. У свою чергу, оскільки право власності на землекористування позивачем не оформлене, ним було укладено з відповідачем договір про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування № 4 від 23.04.2018.

Як вбачається з договору № 4 про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування від 23.04.2018, Іванківська селищна рада та ОСОБА_1 уклали договір, згідно якого землекористувач, що фактично користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за адресою: АДРЕСА_4 , площею 3989 кв.м за період з 18.06.2013 до 01.01.2018, зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок Іванківської селищної ради кошти в сумі 87 885, 65 грн. (визначені згідно розрахунку додаток № 2 договору) за фактичне землекористування за період від 01.01.2015 по 01.01.2018 (а.с.10, 11).

З наданих до суду копій квитанцій № 0.0..2 від 23.04.20178; № 0.0..1 від 29.08.2018; № 0.0..1 від 21.11.2018; № 0.0..1 від 27.11.2018; № 0.0..1 від 13.12.2018; № 0.0..1 від 09.01.2019 встановлено, що позивач сплачував на рахунки Іванківської селищної ради грошові кошти в рахунок відшкодування втрат бюджету від недоотримання за землекористування згідно договору № 4 від 23.04.2018 (а.с.14-19).

Приписами статті 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Крім того, після прийняття спірного рішення 18.02.2019 згідно з квитанцією № 0.0..1 та від 15.02.2018 №0.0..1 позивачем було оплачено відповідачу грошові кошти в рахунок відшкодування втрат бюджету від недоотримання за землекористування згідно договору № 4 від 23.04.2018 (а.с.20-21).

Відповідно до наданої довідки про сплату до селищного бюджету коштів за фактичне землекористування згідно договору № 4 від 23.04.2018 землекористувач ОСОБА_1 за договором № 4 від 23.04.2018 «про відшкодування втрат бюджету Іванківської селищної ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування» за період з 01.01.2015 по 01.01.2018 сума коштів, що становила 87885,65 грн., за 2018 рік сума до сплати - 29295,22 грн. Станом на 08.02.2019 на рахунки Іванківської селищної ради платник ОСОБА_1 сплатив 61971,41 грн. Заборгованість землекористувача становить - 55209,46 грн.(а.с.80).

Судом встановлено, що відповідно до витягу з протоколу № 3 від 08.02.2019 Іванківська селищна рада на засіданні виконавчого комітету розглядали питання про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1. Під час слухання даного питання було визначено, що ОСОБА_1 не оформлене право користування земельними ділянками, що є порушенням цивільного і земельного законодавства України та призводить до значних втрат бюджету селищної ради. Заступником голови виконкому було внесено пропозицію надати дозвіл КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на тимчасове перекриття в`їзду на територію частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1, 12 лютого 2019 до сплати заборгованості, у зв`язку з ухилянням співвласника цілісного майнового комплексу від виконання норм чинного законодавства. Голосували: «за» - 17, «проти» -0 (а.с.81-82).

Таким чином, рішення Іванківської селищної ради від 08.02.2019 № 24 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1» було прийняте.

Згідно приписів статті 161 Земельного кодексу України рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, органів місцевого самоврядування вступає в силу з моменту його прийняття. Оскарження зазначених рішень у суді призупиняє їх виконання. Виконання рішення щодо земельних спорів здійснюється органом, який прийняв це рішення. Виконання рішення не звільняє порушника від відшкодування збитків або втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва внаслідок порушення земельного законодавства. Виконання рішення щодо земельних спорів може бути призупинено або його термін може бути продовжений вищестоящим органом або судом.

З пояснень позивача судом було встановлено, що 13.02.2019 в`їзд на територію частини цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 було заблоковано КП Іванківської селищної ради «ВУЖКГ», при цьому після звернення із письмовою вимогою до відповідача, Іванківською селищною радою прийнято рішення від 19.02.2019 № 34 «Про надання дозволу комунальному підприємству Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на відкриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 та заключення договорів на 2019 рік» та розблоковано в`їзд на територію 15/100 частини цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

Органи місцевого самоврядування наділені низкою повноважень у різних галузях та сферах суспільного життя, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, в галузі будівництва, житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Для реалізації цих повноважень орган місцевого самоврядування мають право ухвалювати необхідні рішення. Оскільки рішення органів місцевого самоврядування можуть порушувати права та законні інтереси як громадян, так і юридичних осіб (підприємств, установ і організацій), або ж з часом втрачати свою актуальність, то чинне законодавство й передбачає юридичні інструменти впливу на такі рішення шляхом їх зупинення, зміни та скасування.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина 1 статті 59 Закону № 280/97-ВР). Усі акти, які рада має право приймати як орган місцевого самоврядування, традиційно поділяються на два види: - акти нормативно-правового характеру; - ненормативні акти.

Актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7- рп/2009 від 16 квітня 2009 року зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність ( стаття 3 Конституції). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Суд зазначає, що ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

При дослідженні рішення Іванківської селищної ради від 08.02.2019 № 24 «Про надання дозволу на перекриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1» судом встановлено, що дане рішення є ненормативним правовим актом виконавчого комітету Іванківської селищної ради.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини, слід зазначити, що оспорюване позивачем рішення є актом одноразового застосування, вичерпало свою дію по факту його виконання, а тому дане рішення не може бути скасоване чи змінено органом місцевого самоврядування після його виконання.

При цьому, рішенням Іванківської селищної ради від 19.02.2019 № 34 «Про надання дозволу комунальному підприємству Іванківської селищної ради «ВУЖКГ» на відкриття в`їзду до частини цілісного майнового комплексу в АДРЕСА_1 та заключення договорів на 2019 рік» в`їзд було відкрито.

Відповідно до положень частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

У пункті 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому, згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Одночасно, статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Крім того, у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, суд акцентує увагу, що за змістом наведеної норми Конституції України та Кодексу адміністративного судочинства України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати у разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

У той же час, позивач при зверненні до суду з даним адміністративним позовом не вказав, яким чином порушуються його права, не надав пояснення у чому полягає порушене право. Як наслідок, позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача.

Зважаючи на наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав відсутності порушеного права позивача у правовідносинах, що виникли.

Крім того, слід зазначити, що суд відхиляє доводи сторін щодо сум фактично сплачених коштів за користування земельною ділянкою, періоди за які вони нараховані та правильність визначення розміру фактичних витрат з відшкодування втрат бюджету селищної ради, оскільки вказані обставини не стосуються предмету спору.

Крім того, судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що спірним рішенням порушуються майнові права ОСОБА_1 , а саме - створені перешкоди користуванню 15/100 частин цілісного майнового комплексу, оскільки спори щодо усунення перешкод у користуванні майном розглядається судом у порядку цивільного судочинства (тобто підсудні іншому суду) та спрямоване на захист саме цивільного права.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

При цьому, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 01 липня 2019 р.