Справа № 460/1498/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2019 року м. Рівне №460/1498/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В., за участю секретаря судового засідання Юрчук А.М., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі позивача: представник ОСОБА_1 , відповідача: представник Хілковський О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доВійськової частини НОМЕР_1
про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.07.2018 по 12.06.2019 в сумі 108239,72грн.

Позовні вимоги обгурнтовані тим, що при звільненні позивачу не виплачено суму одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років. Зазначені кошти отримані ним лише 12.06.2019, а не у день звільнення - 02.07.2018. Відтак, за вказаний період існує затримка з у виплаті для вищевказаних коштів, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що дія Кодексу законів про працю України не поширюється на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 24.06.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.08.2019.

У судовому засіданні 15.08.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позицію викладену у адміністративному позові та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача підтримав позицію викладену у відзиві та просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 1983р.н., проходив військову службу із званням старший прапорщик на посаді інспектора прикордонної служби майстра начальника відділення управління службою відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ІV категорії (тип А) оперативно-бойової прикордонної комендатури " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (а.с.59-60).

02.07.2018 позивач був звільнений в запас відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України №167-ОС на підставі статті 26 частини 5 пункту 2 підпункту і (у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади") Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" без права носіння військової форми одягу.

Наказом начальника 11 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 02.07.2018 №168-ос ОСОБА_2 виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.61).

Відповідно до вказаного наказу визначено виплатити грошову компенсацію за невикористане речове майно на суму 25803,39грн та одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років.

03.07.2018 начальником 11 прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України прийнято наказ №169-ос, згідно з яким внесено зміни до пункту 2.1 наказу від 02.07.2018 №168-ос в частині "Виключити із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення", що стосується старшого прапорщика ОСОБА_2 та викладено його в новій редакції. Нова редакція відрізняється від старої лише тим, що з неї виключено речення про виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 у справі №1740/2462/18, яке набрало законної сили 27.03.2019, стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 суму одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 15 календарних років 70933,80грн (а.с.47-58).

Вказані кошти позивачем отримані лише 12.06.2019 (а.с.62).

Враховуючи те, що зазначені кошти отримані позивачем лише 12.06.2019, а не у день звільнення (02.07.2018), ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України).

Крім того, у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Крім того, статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів статтей 116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а, які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Як вже було зазначено вище, 02.07.2018 позивача виключено зі списку особового складу ВЧ НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Разом з тим, остаточний розрахунок проведено з ним лише 12.06.2019 (а.с.62).

Тобто, остаточний розрахунок відповідачем здійснено не в день звільнення ОСОБА_2 (02.07.2018), а з порушенням строків встановлених ст.116 КЗпП України - 12.06.2019.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям станом на час виникнення спірних правовідносин визначено Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 №2232-XII, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294.

Так, вказаною постановою визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Суд зазначає, що наведені нормативно - правові акти не містять в собі положень, які б врегульовували порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовцям за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

З огляду на вказане, суд вважає суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону.

А відтак, суд дійшов до висновку про необхідність застосовувати до спірних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100) при визначенні середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Згідно п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) зарплата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 (а.с.86), середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні 2 календарних місяців складає - 9457,84грн., а середньоденне грошове забезпечення складає 461,36грн.

Кількість днів у затримці остаточного розрахунку становить 239.

З огляду на зазначене, сума середнього заробітку, яка підлягає за стягненню за час затримки остаточного розрахунку становить ?110265,04?грн.?

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Оскілки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) - задовольнити повністю.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 110 265 (сто десять тисяч двісті шістдесят п`ять гривень) грн. 04 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27 серпня 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.