Справа № 420/3309/19
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2019-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3309/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн., зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі виплатити ОСОБА_1 невиплачену пенсію за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є внутрішньо переміщеною особою, та перебуває на обліку в Малиновському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі. Також, позивач стверджує, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідач Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву (вхід.№25338/19 від 15.07.2019р.), наголошуючи, зокрема, що борг за період серпень-вересень 2018р. у розмірі 17327,80грн. обліковується в Управлінні, та не виплачується до особливого розпорядження згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018р. №335 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016р. №365». Наразі такого порядку не затверджено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі №420/3309/19 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 29.08.2019р., з урахуванням положень п.3 ч.2 ст.183 КАС України, закрито підготовче провадження по справі №420/3309/19 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що від повноважного представника позивача ОСОБА_2 (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 20.04.2016р. серії ОД №002805, Посвідчення адвоката України від 20.04.2016р. №002805) до суду надійшла заява (від 23.08.2019р. вхід.№30296/19) про розгляд справи в порядку письмового провадження, а представник відповідача - Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд даної адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до ч.9 ст.205 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи письмових доказів, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, та перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м.Одесі.

Судом з`ясовано, що розмір щомісячної пенсії ОСОБА_1 складає 8663,90грн.

Невиплата пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн. слугувала підставою для звернення ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн., зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі виплатити ОСОБА_1 невиплачену пенсію за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн.

Так, на думку суду, уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн., зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі виплатити ОСОБА_1 невиплачену пенсію за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн., є обґрунтованими, правомірними, та такими, що підлягають задоволенню, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даною позовною заявою слугувала невиплата Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Довідки від 27.08.2018р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Гарантії для внутрішньо переміщених осіб закріплено в Законі України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 7 якого для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є, зокрема, знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою, та наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Згідно з п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014р. довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Як встановлено судом, та зазначено вище позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Довідки від 27.08.2018р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п.7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014р. №509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії передбачено статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до частині 1 якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, беручи до уваги вищеозначене, суд дійшов висновку, що Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або іншим нормативно-правовим актом з питань пенсійного забезпечення, не передбачено будь-яких підстав для призупинення виплати пенсій.

Водночас, наведений у статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перелік підстав для припинення виплати пенсії Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м.Одесі в межах спірних правовідносин не застосувався.

Також, жодних доказів на підтвердження того, що у спірний період ОСОБА_1 втратив статус внутрішньо переміщеної особи, відповідачем, на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України, суду не надано.

Частиною 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Питання виплати пенсій врегульовано статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за умовами якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття територіальним органом Пенсійного фонду відповідного рішення, та виключно з підстав, передбачених статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, відповідачем, на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України, рішення територіального органу Пенсійного фонду про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії, суду не надано.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в Постановах від 27 червня 2018року у справі №428/6029/17, від 03 жовтня 2018року у справі №233/3660/17.

Також, судом встановлено, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017року, залишеною без змін Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018року, та Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2018року у справі №826/12123/16 адміністративний позов задоволено частково. Визнано нечинними пункти 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016року №365, та абзац 10 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014року №637. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зокрема, під час розгляду вищеозначеної справи суди дійшли висновку, що факт проживання особи за тим чи іншим місцем проживання не впливає на визначення її права на пенсію. Відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування (яка, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016року №365, є підставою для припинення пенсійних виплат) на законодавчому рівні не включена до підстав припинення пенсійних виплат. Також, законодавством взагалі не передбачені перевірки інформації про постійне або тимчасове місце проживання пенсіонерів, крім тих, які перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб, шляхом здійснення виходу працівників державних органів за відповідною адресою. Запровадження таких перевірок стосовно пенсіонерів внутрішньо переміщених осіб має ознаки дискримінації.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Відповідно до п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначено, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення Судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Таким чином, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для задоволення уточненого адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмовому відзиві на адміністративний позов.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 правомірні, документально підтверджені, обґрунтовані, базуються на положеннях чинного законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст.72-77, ч.9 ст.205, ст.ст.241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності, та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327,80грн.

3. Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (65121, м.Одеса, вул.Ільфа і Петрова,4-а, ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) невиплачену пенсію за період серпень-вересень 2018р. в сумі 17327(сімнадцять тисяч триста двадцять сім)грн. 80коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

.