Справа № 640/7870/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 липня 2019 року № 640/7870/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Кабінету Міністрів України
провизнання протиправною та нечинною постанови
за участю:

Позивача - ОСОБА_1

представника Відповідача - Шокун О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - Позивач або ФОП ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Кабінету Міністрів України (далі також - Відповідач або Кабмін), в якій просить визнати протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929 в частині абзаців 2-5 пункту 161 (далі також - спірна постанова (в частині)).

Позовні вимоги мотивовано тим, що спірною постановою Відповідача (в частині) встановлені вимоги про вивіски та зовнішні рекламні конструкції аптечного закладу, які суперечать положенням законів України, порушують принцип свободи підприємницької діяльності та принцип непорушності прав інтелектуальної власності, а сама спірна постанова (в частині) прийнята Відповідачем поза межами повноважень, чим порушено права та законні інтереси Позивача.

Представник Відповідача, у письмовому відзиві на позовну заяву та наданих поясненнях в ході судового розгляду справи, просив суд відмовити у задоволенні заявленого позову вважаючи спірну постанову Відповідача такою, що прийнята в межах наданих йому повноважень, у спосіб та з підстав, визначених законодавством, тож порушень прав та законних інтересів Позивача, як і принципів свободи підприємницької діяльності та непорушності прав інтелектуальної власності, Відповідач не допускав.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення Позивача та представника Відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (47.73).

Відповідно до свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2, зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг від 25.12.2014, за ОСОБА_2 (Власник) зареєстровано знак «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Між Позивачем (Ліцензіат) та ОСОБА_2 (Ліцензіар) укладено ліцензійний договір № 1 про надання права на використання торгової марки від 22.04.2019 (далі також - Договір), за умовами якого Ліцензіар, який є власником торгової марки (знаку для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_1» (далі- Знак), на підставі Свідоцтва №194635 від 25.12.2014, опублікованого в офіційному бюлетені №24 від 25.12.2014, за плату надає Ліцензіату дозвіл на використання Знака (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з пунктами 1.3., 1.5., 4.1. Договору, вид ліцензії на використання Знака за цим Договором - невиключна.

Невиключна ліцензія за цим Договором надається Ліцензіатові для використання відповідно до умов цього Договору та умов, які визначені у Свідоцтві (за класами Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації послуг), зокрема: Клас 35: Інтерактивне рекламування через комп`ютерну мережу; комерційна інформація і консультації для споживачів (центри підтримки споживачів); послуги з постачання для інших (закуповування товарів та надавання постачальницьких послуг іншим фірмам); послуги щодо роздрібного або оптового продажу фармацевтичних, ветеринарних і гігієнічних препаратів та медичних товарів; представлення продуктів через засоби комунікації з метою роздрібного продажу; розповсюджування рекламних матеріалів; розсилання поштою рекламних матеріалів.

Під використанням Ліцензіатом Знака в цьому Договорі розуміється нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

Разом з тим, Позивачу стало відомо, що відповідно до пункту 161 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів), затверджених спірною постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929, на фасаді будівлі, в якій розміщується аптечний заклад, установлюється вивіска із зазначенням виду закладу. На видному місці перед входом до аптечного закладу розміщується інформація про найменування ліцензіата, режим роботи аптечного закладу (абзац 1).

На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, розміщувати найменування ліцензіата, найменування аптечного закладу та/або знака для товарів і послуг (логотипа), який належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що найменування ліцензіата, найменування аптечного закладу та/або знак для товарів та послуг (логотип) не містить (абзац 2): вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі (абзац 3); інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення (абзац 4); порівнянь з іншими аптечними закладами (абзац 5).

Вважаючи такі вимоги спірної постанови Відповідача в частині вивісок та зовнішніх рекламних конструкцій протиправними, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням сторін, наданим у процесі судового розгляду справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді у відкритому судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Для вирішення спірних правовідносин, судом застосовано норми Конституції України, Господарського кодексу України, Законів України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII, «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15.12.1993 № 3689-XII (далі також - Закон № 3689-XII) та «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (далі також - Закон № 222-VIII), а також норми Ліцензійних умов, затверджених спірною постановою Кабміну від 30.11.2016 № 929.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, окрім іншого, забезпечує виконання Конституції і законів України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Аналогічні положення імплементовані в положення Закону України «Про Кабінет Міністрів України» (зокрема, статтях 1, 2, 49).

Таким чином, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України (постанови і розпорядження) відносяться до категорії підзаконних.

При цьому, Конституцією України закріплена юридична сила закону як основного джерела права та його місце в системі нормативно-правових актів.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Зокрема, згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України,прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Так, суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулює Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII (далі також - Закон № 222-VIII), який визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 222-VIII ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її одержання - відповідати ліцензійним умовам.

Разом з тим, згідно з частиною десятою статті 9 Закону № 222-VIII, до ліцензійних умов не можуть бути включені вимоги: 1) щодо додержання законодавства України у відповідній сфері та/або окремих законів у цілому; 2) законодавства, обов`язкові до виконання всіма суб`єктами господарювання.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг (далі - знак) в Україні є

Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15.13.1993 № 3689-XII (далі також - Закон № 3689-XII).

Частиною першою статті 5 Закону № 3689-XII визначено, що правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Право власності на знак засвідчується свідоцтвом (частина третя статті 5 Закону № 3689-XII).

Обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг (частина четверта статті 5 Закону № 3689-XII).

Разом з тим, статтею 6 Закону № 3689-XII встановлюються підстави для відмови в наданні правової охорони, зокрема, не можуть одержати правову охорону позначення, які, окрім іншого, складаються лише з позначень чи даних, що є описовими при використанні щодо зазначених у заявці товарів і послуг або у зв`язку з ними, зокрема вказують на вид, якість, склад, кількість, властивості, призначення, цінність товарів і послуг, місце і час виготовлення чи збуту товарів або надання послуг; є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу (частина друга).

Тож, для отримання права на використання знака та внесення відомостей про нього до відповідного Реєстру, уповноважений орган здійснює перевірку відповідності заявленого знака галузевому законодавству, у тому числі щодо відсутності підстав для відмови в наданні правової охорони.

Як вбачається з матеріалів справи, знак «ІНФОРМАЦІЯ_1», власником якого є Ліцензіар правом на використання якого наділений Позивач як Ліцензіат, зареєстровано в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг від 25.12.2014 за № НОМЕР_2, тож знак пройшов перевірку на відповідність вимогам галузевого законодавства та отримав позитивний висновок уповноваженого органу, у тому числі в частині відсутності підстав для відмови в наданні його правової охорони.

Відповідно до частини другої, четвертої, восьмої статті 16 Закону № 3689-XII свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом.

Використанням знака визнається, зокрема, нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення).

Власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору.

Таким чином, уклавши ліцензійний договір № 1 про надання права на використання торгової марки від 22.04.2019 Позивач набув законного права використання знаку «ІНФОРМАЦІЯ_1» на визначених таким договором умовах, у тому числі шляхом нанесення його на вивіску.

Разом з тим, приймаючи спірну постанову Відповідачем не взято до уваги наведені положення спеціального Закону № 3689-XII, чим порушено права Позивача як Ліцензіата, отже така постанова (у спірній частині) є протиправною, оскільки підзаконні нормативно-правові акти не можуть за своєю правовою сутністю суперечити положенням законів.

Окрім того, Законом № 222-VIII визначено, що ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії (пункт 4 частини першої статті 1).

Відповідно до частини дев`ятої статті 9 Закону № 222-VIII вимоги ліцензійних умов до суб`єкта господарювання мають бути обумовлені особливостями провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, та включають: вичерпний перелік підтвердних документів, що підтверджують відповідність суб`єкта господарювання вимогам ліцензійних умов; кадрові вимоги; організаційні вимоги; технологічні вимоги щодо наявності певної матеріально-технічної бази разом з даними, що дають можливість її ідентифікувати; спеціальні вимоги, передбачені законом.

Таким чином, нормами Закону № 222-VIII передбачено можливість встановлення ліцензійними умовами певних умов до діяльності, персоналу, будівель, приміщень, обладнання, інших технічних засобів. Натомість Закон № 222-VIII не передбачає можливості визначення в ліцензійних умовах спеціальних вимог до найменування закладу, в якому здійснюється ліцензований вид діяльності, знаку для товарів та послуг, під яким провадиться діяльність, вивісок на приміщенні, в якому здійснюється відповідна діяльність.

Виходячи з наведеного в сукупності суд дійшов висновку, що Відповідачем протиправно було встановлено вимоги до вивісок, оскільки ліцензійні умови не передбачають можливості регламентування ними цих аспектів діяльності підприємств в обраний спосіб.

Більше того, суд не залишає поза увагою того, що згідно науково-практичних висновків щодо розмежування дискреції та нормотворчих повноважень Кабінету Міністрів України від 02.07.2019 № 126-01-1125 та щодо визначення змісту поняття майнові права інтелектуальної власності та принципу свободи підприємницької діяльності в аспекті обмежень запроваджуваних Постановою КМУ від 30.11.2016 № 929 від 02.07.2019 № 126-01-1126, підготовленими Національним юридичним університетом імені Ярослава Мудрого, обмеження на рівні підзаконних актів законодавчо закріплених прав суб`єктів господарювання є порушенням принципу законності. В аспекті приписів абзаців 2-5 пункту 161 Ліцензійних умов - дані положення прямо порушують вимоги чинного законодавства, а саме Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15.13.1993 № 3689-XII. Таким чином, Кабінет Міністрів України не мав права встановлювати заборони, передбачені абзацами 2-5 пункту 161 Постанови від 30.11.2016 № 929. Вказані положення встановлюють обмеження майнових прав інтелектуальної власності суб`єктів господарювання, який провадить господарську діяльність із роздрібної торгівлі лікарськими засобами. Також встановлено, що обмеження, які отримали свою формалізацію в рамках абзаців 2-5 пункту 161 Постанови від 30.11.2016 № 929, призводять до порушення принципу свободи підприємницької діяльності в частині використання знаків для товарів і послуг суб`єктами господарювання як засобів індивідуалізації при здійсненні відповідної господарської діяльності.

Окрім зазначеного, Окружний адміністративний суд м. Києва, при вирішенні даної справи в межах позовної заяви, вважає за необхідне звернути увагу та таке.

Так, відповідно до буквального тлумачення слова «Абзац», вказаному у Словнику української мови: в 11 томах. - Том 1, 1970. - Стор. 3.

«АБЗАЦ, а, чол.

1. Відступ управо на початку першого рядка для відділення однієї частини тексту від іншої. Почати новий рядок з абзаца.

2. Частина тексту між двома такими відступами. В окремих творах Нечуй- Левицький виявляє прагнення до об`єднання ряду речень або навіть кількох абзаців у єдине надфразне ціле (Курс історії української літературної мови, I, 1958, 453); Чумак почав читати з середини, з того абзаца, що вказав Павло ( Андрій Головко , II, 1957, 473).»

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази і пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, Відповідач не виконав обов`язку щодо доказування правомірності прийнятого ним спірного акту (в частині) з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929 в частині абзаців 2-5 пункту 161.

3. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн 00 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст складено та підписано 28.08.2019 (з окремою думкою).

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В. Смолій (окрема думка)