Справа № 807/95/16
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6871/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 807/95/16 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Мукачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС України у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкового-повідомлення рішення, вимоги та рішення,-

суддя в 1-й інстанції - Луцович М.М.,

час ухвалення рішення - 18.03.2019 року, 16:58 год,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 02.04.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до суб`єкта владних повноважень Мукачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС України у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкового-повідомлення рішення, вимоги та рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.12.2015 року відповідачем були винесено: податкове повідомлення-рішення№, яким позивачеві донараховано до сплати податок на доходи фізичних осіб в розмірі 279559,50 грн., в тому числі штрафну санкцію в розмірі 93186,50 грн., вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф- зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 74385,65 грн., рішення №2 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму штрафної санкції в розмірі 7438,57 грн. Однак, позивач не погоджується з висновком відповідача про те, що ним завищено витрати за результатами роботи за 2014 рік на 1096309,00 грн., внаслідок чого було занижено податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 186373,00 грн., порушено порядок ведення книги обліку доходів і витрат в частині відображення валових витрат за період 2014 року та занижено до сплати єдиний соціальний внесок в сумі 74385,65 грн. Позивач наголошував, що він здійснює господарську діяльність щодо надання послуг з перевезення вантажів в міжнародному сполученні з використанням власних транспортних засобів та використовував працю найманих працівників в кількості 40 осіб протягом періоду, що перевірявся. Таким чином, позивач наголошував, що ним було правомірно включено до складу витрат грошові кошти в сумі 179350,00 грн. сплачені в 2014 р. в якості страхових платежів за генеральним договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автострахування "Зелена карта", 572704,00 грн. - податку на додану вартість, який не включено до податкового кредиту при здійсненні розподілу податкового кредиту, згідно ст. 199 ПК України та який сплачено в ціні придбання паливно-мастильних матеріалів, які споживалися в режимі надання послуг перевезень в міжнародному сполученні за межами митної території України, 344255,00 грн. - витрат на оплату праці найманих працівників, які проведені через касу підприємця, а не поточний рахунок. Таким чином, позивач наголошував, що в його діях відсутнє порушення вимог ПК України щодо нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, відсутнє порушення вимог законодавства щодо повноти та нарахування єдиного соціального внеску, а тому, оскаржувані рішення відповідача від 31.12.2015 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що рішення суду першої підлягає скасуванню. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автострахування « Зелена картка» відноситься до витрат операційної діяльності та правомірно віднесені ФОП ОСОБА_1 до складу витрат. Таким чином, зняття суми в розмірі 572704,00 грн зі складу витрат та відповідне донарахування податку на доходи фізичних осіб та пов`язане з цим донарахування єдиного соціального внеску є протиправним та неправомірним. В свою чергу, віднесення грошових коштів у сумі 344255,00 грн понесених на виплату праці найманим працівникам в 2014 році до складу витрат є правомірним, а дії та рішення фіскального органу про їх зняття зі складу витрат та відповідне донарахування податку на доходи фізичних осіб і єдиного соціального внеску є протиправним та неправомірним. Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані позивачем податкове повідомлення-рішення від 31.12.2015 року №, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 31.12.2015 року №ф- зі сплати єдиного соціального внеску та рішення від 31.12.2015 року №2 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску є правомірними та такими, що прийняті у відповідності до норм чинного законодавства України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, результати якої відображені в Акті від 30.11.2015 року №2279/1702/ (а.с. 15-59, Т.1).

Відповідачем в ході документальної планової виїзної перевірки позивача були встановлені наступні порушення: 1) п.п. 138.1.1. п. 138.1 ст. 138, п.128.2 ст. 138, п. 177.2, п. 177.3, п. 177.4 ст. 177 ПК України, чим занижено податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 186373,00 грн.; 2) п. 177.10 ст. 177 ПК України, а саме: порядок ведення книги обліку доходів і витрат в частині відображення валових витрат за період 2014 р.; 3) п.п. 164.1.2, п. 164.1 ст. 164, п.п. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, п.п. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, п. 171.1 ст. 171 ПК України внаслідок чого занижено до сплати в бюджет податок на доходи фізичних осіб на суму 17585,98 грн.; 4) п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 2 п. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в результаті чого донараховано до сплати єдиний соціальний внесок в сумі 74385,65 грн. (а.с. 58-59, Т.1).

За результатом проведеної документальної планової виїзної перевірки та на підставі Акту від 30.11.2015 року № 2279/1702/ відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 31.12.2015 року №, яким позивачеві донараховано до сплати податок на доходи фізичних осіб в розмірі 279559,50 грн., в тому числі штрафну санкцію в розмірі 93186,50 грн. (а.с. 82, Т.1), вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.12.2015 року №ф- зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 74385,65 грн. (а.с. 84, Т.1), рішення від 31.12.2015 року №2 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму штрафної санкції в розмірі 7438,57 грн. (а.с. 86, Т.1).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пп. 138.1. ст. 138 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно пп.140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при визначенні об`єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов`язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов`язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об`єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов`язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров`я або інших ризиків, пов`язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов`язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Як встановлено в ході проведеної перевірки, позивач уклав з ПАТ «Страхова компанія «Перша» договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на умовах міжнародної системи автострахування «Зелена Картка» від 21.02.2014 р. №16-01.00.14.00809.

За договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності позивач здійснив страхові платежі у розмірі 179 350,00 грн. та дану суму позивач відніс до складу витрат у декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік з податку на доходи фізичних осіб.

Колегія суддів прийшла до висновку, що задекларовані позивачем витрати відносяться до інших витрат - витрат подвійного призначення, зокрема, до витрат страхування ризиків цивільно-правової відповідальності, пов`язаної з експлуатацією транспортних засобів. Отже, такі витрати не належать до об`єкту оподаткування податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до наведеного, витрати на страхування автомобіля належать до інших витрат, а тому не повинні враховуватися при визначенні об`єкта оподаткування з податку на доходи фізичних осіб-підприємців.

Відповідно п. 44.1 ст. 44 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Так, фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування не ведуть бухгалтерського обліку розподілу складу валових витрат на витрати загального виробництва та основних фондів. Тому, для цілі оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат і інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування податкових зобов`язань у відповідності до п. 44.1 ст. 44 ПК України. Так бухгалтерський облік має місце лише у юридичних осіб, на яких покладе обов`язок його ведення, а тому відсутність його у фізичної особи підприємця не дає можливості віднесення його до загально виробних витрат.

При цьому, загальновиробничі витрати страхування основних засобів відносять до витрат, які прямо пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку (далі - П(С)БО). Відповідно до п.14 П(С)БО 7 «Витрати» первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта, щопризводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта. Згідно з пп. 3.10 п. 3 Порядку №1025 «Чистий дохід» Книги обліку доходів та витрат затвердженої Наказом №1025 розраховується як різниця між доходом від здійснення діяльності і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з отриманням доходу.

Згідно з п. 177.3 ст. 177 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Таким чином, позивачем неправомірно було внесене до витрат суми податку на додану вартість з вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей (паливно-мастильних матеріалів), що реалізовані або використані у виробництві на суму 572 704,00 грн.

Щодо твердження апелянта про те, що ним було правомірно віднесено до витрат суми податку на додану вартість з вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві на суму 572704,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно до пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 розділу III «Податок на прибуток підприємств» ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) не включаються до складу витрат суми податку на прибуток, а також податків, установлених пунктом 153.3 статті 153 та статтею 160 цього Кодексу; податку на додану вартість, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання, податків на доходи фізичних осіб, які відраховуються із сум виплат таких доходів згідно з розділом IV цього Кодексу. Для платників податку, які не зареєстровані як платники податку на додану вартість, до складу витрат входять суми податків на додану вартість, сплачених у складі ціни придбання товарів, робіт, послуг, вартість яких належить до витрат такого платника податку. У разі якщо платник податку, зареєстрований як платник податку на додану вартість, одночасно проводить операції з продажу товарів (виконання робіт, надання послуг), що оподатковуються податком на додану вартість та звільнені від оподаткування або не є об`єктом оподаткування таким податком, податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів, робіт, послуг, які входять до складу витрат, та основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або вартість відповідного об`єкта основних засобів чи нематеріального активу збільшується на суму, що не включена до податкового кредиту такого платника податку згідно з розділом V цього Кодексу. У разі якщо платник податку на додану вартість відповідно до розділу V цього Кодексу визначає базу оподаткування для нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість виходячи із винагороди (маржинального прибутку, маржі), податок на додану вартість, сплачений у складі витрат на придбання товарів (послуг), які входять до складу витрат та основних засобів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, включається відповідно до витрат або до вартості відповідного об`єкта основних засобів чи нематеріального активу;

Однак, об`єктом оподаткування для фізичних осіб-підприємців є лише виключний перелік витрат операційної діяльності, що передбачені пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 розділу III «Податок на прибуток підприємств» ПК України. Отже, податкові правовідносини фізичної особи-підприємця, який є платником податку на доходи фізичних осіб не можуть врегульовуватися пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК України, оскільки положення даної статті поширюється тільки на платників податку на прибуток.

Як підтверджено матеріалами справи, позивач здійснював виплату заробітної плати своїм працівникам за рахунок коштів, які надійшли на розрахунковий рахунок як виручка. Колегія суддів прийшла до висновку, що у процесі перевірки відповідач правомірно відніс до витрат сум заробітних плат здійснених згідно банківських виписок, що є документально підтвердженими на виплату заробітної плати за період 2014 року, оскільки позивачем здійснено нарахування лише у сумі 155 615,00 грн. Таким чином, загальну суму задекларованих позивачем витрат у розмірі 499 870,00 грн. для виплати заробітної плати, було зменшено на суму 344 255,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 85 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

Відповідно до ч. 6 ст. 44 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі якщо до закінчення перевірки або протягом 5 днів з дня отримання акту перевірки до заперечень до акту перевірки платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи незалежно від причин такого ненадання, що підтверджують показники, відображені таким платником податків, у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пунктом 177.1 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК) доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до статті 138 ПК до складу валових витрат включаються витрати операційної діяльності, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 14.1.228 пункту 14.1 ст. 14 ПК визначено, що собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов`язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих товарів протягом звітного податкового періоду, виконаних робіт, наданих послуг.

У пункті 138.2 статті 138 ПК визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 139.1.9 статті 139.1 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 розділу III Податкового кодексу України витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона) є адміністративними витратами, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, які є іншими витратами, що у відповідності до пункту 138.1 статті 138 ПК враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 04 червня 2019 року у справі №817/1619/14.

Як передбачено ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки ним застосовано закони, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 807/95/16- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 22.08.2019 року