Справа № 500/538/19
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7114/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року, ухвалене суддею Хрущ В.Л. у м.Тернополі о 13:54, повний текст якого складений 06 травня 2019 року, у справі №500/538/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправними дії щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 лютого 2019 року №Ф-1973-54, скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04 лютого 2019 року №Ф-1973-54.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що до 2006 року він був зареєстрованим як фізична особа-підприємець. У зв`язку із нездійсненням господарської діяльності як фізична особа-підприємець за рішенням суду було припинено його статус як фізичної особи-підприємця. Вказує, що даний факт підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №, сформованим 15.02.2019.

Вважає дії податкового органу щодо винесення вимоги про сплату боргу протиправними, а вимогу такою, що не відповідає встановленим ст.2 КАС України критеріям правомірності та суперечить положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI, оскільки сплата єдиного внеску вимагається відповідачем з особи, яка не є платником єдиного внеску в розумінні ст.4 цього Закону.

Рішенням Тенопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Тернопільській області за №Ф-1973-54 від 04.02.2019.

Рішення мотивоване тим, що з 1999 по 2001 рік позивач займався підприємницькою діяльністю та був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. Рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі №12/331-2660 скасовано державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 . Дане рішення набрало законної сили у встановленому законом порядку. Належні та допустимі докази того, що підприємницька діяльність позивача з 2001 року не припинена матеріали справи не містять та відповідачем такі докази не надані.

Наявність в інформаційних даних з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків не тільки відомостей стосовно державної реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем, а й наявність відповідних записів про припинення підприємницької діяльності позивача свідчить про те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті відповідного рішення (в даному випадку оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки ) від 04.02.2019 №Ф-1973-54) зобов`язаний був врахувати наявні відомості, які внесені до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, та які, відповідно, не лише є підставою для здійснення відповідних нарахувань зі сплати єдиного внеску, але й є підставою для здійснення податковим органом належного висновку про відсутність правових підстав для його нарахування.

Суд звернув увагу, що жодних доказів та достовірних відомостей щодо зайняття позивачем підприємницькою діяльністю після постановлення судового рішення про скасування реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності чи отримання ним доходів, які є підставою для нарахування та сплати єдиного внеску, суду не надано.

Також суд зазначив про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскільки Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань працює як публічний державний реєстр лише з липня 2004 року, долучений позивачем витяг із ЄДРПОУ щодо ОСОБА_1 із вказівкою на те, що відносно ОСОБА_1 в ЄДРПОУ «записів не знайдено», не підтверджує факту реєстрації припинення його підприємницької діяльності.

Скаржник, покликаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №740 «Про порядок державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності», вказує що скасування державної реєстрацї суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі таких документів: особистої заяви підприємця-громадянина або рішення суду

(господарського суду) у випадках, передбачених законодавством; довідки органу державної податкової служби про зняття з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію.

Зауважує, що у визначеному законом порядку позивач не був знятий з обліку в контролюючому органі, тобто позивачем не вчинено всіх дій, передбачених для скасування державної реєстрації його як суб`єкта підприємницької діяльності, відтак скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичнї особи ОСОБА_1 державним реєстратором шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності не відбулося і довідка органу державної податкової служби про зняття з обліку не надавалась.

04.02.2019 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області повідомлено ОСОБА_1 про наявність в нього заборгованості станом на 31.01.2019 зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 18276,72 грн шляхом виставлення відповідної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

З інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 по виду бюджету 70 (Цільові фонди) вбачається, що в суму недоїмки по ЄСВ в розмірі 18276,72 грн входить: станом на 09.02.2018 нараховано розрахункову суму єдиного соціального внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн (704 грн (мінімальний розмір по ЄСВ в період з 01.01.2017 по 01.01.2018) * 12 місяців); станом на 31.01.2019 нараховано розрахункову суму єдиного соціального внеску за чотири квартали 2018 року в розмірі 9828,72 грн (819,06 грн (мінімальний ромір ЄСВ в період з 01.01.2018 по 01.01.2019) * 12 місяців).

Нормами Закону №2464-VI встановлено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З огляду на наведене, податковим органом нараховано суму ЄСВ самостійно, виходячи із встановленого у звітному періоді його мінімального розміру безвідносно до факту отримання ОСОБА_1 доходу.

Крім того, скаржник вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки наданим ним доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 2464-VI).

В розумінні статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Право на звільнення від сплати єдиного внеску мають фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина четверта статті 4 Закону №2464-VI).

Згідно з частиною 4 статті 5 Закону України №2464-VI обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (абзац перший пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ в редакції Закону № 77-VIII від 28.12.2014 у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016, який набрав чинності з 01.01.2017, до абзацу 2 пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ внесено зміни, замінивни у першому реченні абзацу другого слова "має право самостійно" словом "зобов`язаний".

Крім того, Законом № 2148-VIII від 03.10.2017 в абзаці другому пункту другого частини першої статті 7 Закону №2464-VІ слова "році" та "року" замінено відповідно словами "кварталі" та "кварталу".

Згідно з нормами частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В силу приписів ч. 4 ст. 8 Закону порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Облік нарахованих і сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється контролюючим органом в інтегрованій картці платника, що відкривається за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися платниками.

При цьому недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п.6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI ).

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною фіскальною службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 №449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі - Інструкція №449).

Згідно із вимогами п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI та Інструкції № 449 на платника єдиного внеску покладено обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Крім того, частиною 12 статті 9 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 25 Закону №2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пунктів 1-3 Розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення. У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. В разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Господарського суду Тернопільської області від 27.09.2001 у справі №12/331-2660 скасовано державну реєстрацію позивача, як суб`єкта підприємницької діяльності (а.с.40-41).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №, сформованого 15.02.2019, станом на 08.11.2018 записів щодо ОСОБА_1 не знайдено (а.с.15).

04.02.2019 відповідачем винесено вимогу №Ф-1973-54 про сплату боргу (недоїмки) за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 18276,72 грн (а.с.10).

Позивач, вважаючи дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 лютого 2019 року №Ф-1973-54 протиправними, звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ст. 25 Закону №2464-VI та п. 3 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Інструкції протягом десяти календарних днів з дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у вимозі суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком фіскального органу суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з фіскальним органом шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

У разі якщо згоди з фіскальним органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного фіскального органу або оскаржити вимогу до фіскального органу вищого рівня чи в судовому порядку.

Згідно з пунктом 3 Розділу VI Інструкції №449 якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску та/або борги зі сплати фінансових санкцій органи доходів і зборів, протягом 15 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла або зросла недоїмка зі сплати єдиного внеску надсилають вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції(для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера "У" (узгоджена вимога).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу (п. 4 Розділу VI Інструкції).

Отже, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки, і у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платниками єдиного внеску (які не виконали обов`язок щодо самостійного обчислення і сплати цих внесків в порядку і розмірах, визначених Законом №2464-VI) податковий орган вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Водночас, аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є саме сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що Головним управлінням ДФС у Тернопільській області, встановивши наявність у ОСОБА_1 на підставі облікових даних з картки особового рахунку платника станом на 31.01.2019 (кінець календарного місяця, у якому виникла (зросла) недоїмка) заборгованості зі сплати ЄСВ, 04 лютого 2019 ОСОБА_1 виставлено вимогу про сплату заборгованості, яку скеровану на адресу позивача 13.02.2019, тобто з дотриманням строку для її надсилання (15 робочих днів, наступних за календарним місяцем, у якому виникла (зросла) недоїмка).

Податковим органом нараховано позивачу ЄСВ, виходячи із встановленого у звітному періоді його мінімального розміру безвідносно до факту отримання ОСОБА_1 доходу, а саме станом на 09.02.2018 нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн, обраховану шляхом множення мінімального розміру у 2017 році ЄСВ - 704 грн на 12 - кількість місяців у році, станом на 31.01.2019 - 9828,72 грн, обраховану шляхом множення мінімального розміру у 2018 році ЄСВ - 819,06 грн на 12 - кількість місяців у році.

Слід зауважити, що відповідно до ч.16 ст. 25 Закону №2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Крім того, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) складена відповідачем із дотриманням вимог щодо форми та змісту, визначеної додатком 7 до Інструкції №449, та містить підставу її формування, яка вказана підкресленням однієї із підстав, передбаченої формою, а саме «дані інформаційної системи органу доходів і зборів».

Вищезазначене спростовує висновки суду першої інстанції щодо порушення відповідачем процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки), та про відсутність правових підстав для винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Так, відповідно до витягу з ідентифікаційних даних, наявних в базах органу ДФС, 08.10.1999 позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, підприємницька діяльність якої та на момент виставлення вимоги не була припинена.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав на відсутність у відповідача законних підстав для винесення оскаржуваної вимоги №Ф-1973-54 від 04.02.2019 щодо позивача, оскільки судовим рішенням у справі №12/331-2660, яке набрало законної сили, підприємницьку діяльність позивача було скасовано.

Судом першої інстанції на підставі даних з ІС "Податковий блок. Облік платників податків" Розділ "Реєстраційні дані" було встановлено наявність наступних записів за ідентифікаційними даними ОСОБА_1 податковий номер НОМЕР_1 :

- стан платника податків - 21- ліквідаційна процедура за рішенням (постановою) суду;

- причина зняття з обліку платника - 15 госп.суд (неподання протягом року подат.декл, док.бух.зв.);

- дата прийняття рішення про припинення - 01.06.2006 (а.с.24).

Інформація про місця обліку ПП за основним місцем обліку: стан - 21 - ліквідаційна процедура за рішенням (постановою) суду (а.с.26).

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваної вимоги з огляду на те, що жодних доказів та достовірних відомостей про те, що позивач займався підприємницькою діяльністю після ухвалення судового рішення про скасування його реєстрації, як суб`єкта підприємницької діяльності, чи отримував доходи, які є підставою для нарахування та сплати єдиного соціального внеску, на розгляд суду не надано.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду, враховуючи наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV, який набрав чинності з 01.07.2004.

Відповідно до ч.3 ст.46 Закону №755-IV в редакції, що діяла на дату прийняття рішення про припинення - 01.06.2006, фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Згідно з ч.1 ст.47 Закону №755-IV для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи-підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності фізична особа- підприємець або уповноважена нею особа повинні подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: нотаріально посвідчену заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем; документ, що підтверджує внесення плати за публікацію повідомлення про прийняття фізичною особою-підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності.

Частиною 7 цієї статті визначено, що державний реєстратор за відсутності підстав для залишення документів, які подані для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи-підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цих документів внести до Єдиного державного реєстру запис про рішення щодо припинення нею підприємницької діяльності та передати органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про внесення такого запису.

За відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем (ч.15 ст.47 Закону №755-IV).

Позивач в позовній заяві покликається на те, що основними підтвердженнями припинення його підприємницької діяльності є рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.09.2001 у справі №12/331-2660, яким скасовано державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності та Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що у даному реєстрі зазначено лише «запис не знайдено», що не є належним доказом припинення підприємницької діяльності.

Зі змісту листа Тернопільської районної державної адміністрації «Щодо надання інформації на звернення» №01-737/01-09 від 23.04.2019, адресованого Головному управлінню ДФС у Тернопільській області, слідує, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Відповідно до відомостей інформаційного фонду та журналу реєстрації фізичних осіб-підприємців 1998-2000 рр. дата державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 06.10.1999, орган реєстрації - Тернопільська районна державна адміністрація. Відомості щодо скасування державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 27.09.2001 відсутні.

Слід зазначити, що на час прийняття Господарським судом Тернопільської області рішення про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_1 загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначались Законом України «Про підприємництво» від 07.02.1991 №698-ХІІ, статтею 11 якого передбачено, що діяльність підприємця припиняється: з власної ініціативи підприємця; на підставі рішення суду у випадках, передбачених законодавством України; у разі закінчення дії ліцензії або її анулювання; на інших підставах, передбачених законодавчими актами України.

Порядок державної реєстрації та перереєстрації суб`єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, за винятком окремих видів суб`єктів підприємницької діяльності, для яких законами України встановлено спеціальні правила державної реєстрації, а також порядок скасування державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності визначався Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №740.

Відповідно до пунктів 37-39 вказаного Положення скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі таких документів: особистої заяви підприємця-громадянина або рішення суду (господарського суду) у випадках, передбачених законодавством; довідки органу державної податкової служби про зняття з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію.

Орган державної реєстрації у 10-денний термін повідомляє відповідні органи державної податкової служби та державної статистики про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Реєстраційна справа суб`єкта підприємницької діяльності, державну реєстрацію якого скасовано, передається органом державної реєстрації до місцевої державної архівної установи в установленому порядку.

Тобто, наявність судового рішення в розумінні наведених норм не є самостійною підставою для скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи. Судом не встановлено вжиття позивачем інших дій, спрямованих на остаточне припинення цієї діяльності, зокрема зняття з обліку в органі державної податкової служби.

Зняття з обліку фізичної особи-підприємця як платника податків здійснюється відповідно до Порядку обліку платників податків, затвердженого наказом ДПА України від 19.02.1998 №80, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.03.1998 за №172/2612.

Відновідно до даного Порядку умовою припинення підприємницької діяльності для фізичних осіб-підприємців є зняття з податкового обліку та закриття банківських рахунків. Процедура зняття з податкового обліку ініціюється шляхом подання податковому органу заяви за формою 8-ОПП разом з одночасним поверненням свідоцтв, патентів, виданих податковим органом. Одержавши заяву за формою 8-ОПП, податковий орган перевіряє стан розрахунків платника податків з бюджетом, у тому числі шляхом проведення документальної перевірки. У разі встановлення факту відсутності заборгованості перед Державним бюджетом України та місцевими бюджетами податковий орган знімає підприємця з обліку та складає довідку за формою 12-ОПП, дані про видачу якої фіксуються в журналі за формою N 6-ОПП, а відмітки про її видачу, дата видачі та номер запису у журналі заносяться до районного рівня Єдиного банку даних юридичних осіб або до Реєстру фізичних осіб.

Довідка податкового органу за формою 12-ОПП є доказом зняття платника податків з податкового обліку, що є частиною процедури припинення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Доказів ініціювання позивачем процедури зняття з податкового обліку у встановлений законом спосіб та отримання ним відповідної довідки про зняття з податкового обліку на розгляд суду не надано.

Натомість, податковий орган в апеляційній скарзі вказує на те, що така довідка позивачу не надавадась, що свідчить про те, що за позивачем зберігається статус підприємця-платника податків.

Процедура зняття з обліку платників податків та припинення підприємницької діяльності позивачем не завершена, відтак позивач в розумінні Закону № 2464-VI є платником ЄСВ.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що підлягає скасуванню.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що реєстрація позивача як фізичної особи-підсприємця встановлює обов`язок сплачувати податки, пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності, у строки, встановлені чинним законодавством. Разом з тим, у випадку несвоєчасного нарахування та/або сплати платником сум єдиного внеску, податковий орган зобов`язаний обчислити суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), формування якої здійснюється на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника.

Колегія суддів також зауважує, що ОСОБА_1 є платником єдиного внеску згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» незалежно від фінансового стану та з 2017 року (набрання законної сили змінами до Закону №2464-VI) навіть в разі відсутності доходу в сумі єдиного внеску не менше за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, податковим органом вимога винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та правовими нормами, якими врегульовані спірні правовідносини, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, як цього вимагає диспозиція ч.2 ст.2 КАС України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) та про її скасування є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у справі №500/538/19 - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 22.08.2019.