Справа № 320/1571/19
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року м. Київ справа №320/1571/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 31.08.2018 №279762-50/689.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач віднесений до категорії осіб, які мають пільги зі сплати земельного податку, а тому оскаржувана податкова вимога є незаконною та необґрунтованою, оскільки її зміст суперечить чинному податковому законодавству.

Ухвалою від 08.04.2019 Київський окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи, призначив судове засідання на 07.05.2019.

Відповідачем 05.05.2019 подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач є власником земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,10 га, яка знаходиться в адміністративних межах Білоцерківської міської ради.

Позивачу було направлено податкове повідомлення-рішення про сплату земельного податку за 2018 рік від 30.06.2018 №-1002 у сумі 5 317,91 грн.

У зв`язку з тим, що у добровільному порядку суму податкового зобов`язання позивачем не було сплачено, контролюючим органом виставлено податкову вимогу від 31.08.2018 №279762-50/689.

Судове засідання 07.05.2019 відкладено на 23.05.2019 у зв`язку з неявкою позивача.

Позивачем подано до суду письмову відповідь на відзив відповідача на позов у якій позивач не погодився з доводами відповідача з підстав, викладених у позовній заяві. Також позивач заперечив факт надіслання контролюючим органом податкового повідомлення-рішення про сплату земельного податку за 2018 рік від 30.06.2018 №-1002.

У судовому засіданні 23.05.2019 судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних доказів, про що постановлено протокольну ухвалу.

Дослідивши матеріли справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є громадянином, який постійно проживає або постійно працював на території зони радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.06.1996 (том 1, а. с. 13).

Позивач є власником земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 9, 10).

Позивачем 25.01.2019 отримано податкову вимогу від 31.08.2018 №279762-50/689 про сплату земельного податку з фізичних осіб у сумі 5 317,91 грн. (том 1, а. с. 8).

За наслідками адміністративного оскарження вказану податкову вимогу залишено без змін (том 1, а. с. 14 - 16).

Вважаючи, що вона є особою, яка в силу ст. 281 ПК України звільнена від сплати податку на землю, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язків платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Об`єктами оподаткування земельним податком відповідно до пп. 270.1.1. п. 270.1 ст. 270 ПК України є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Підпунктом 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК України передбачено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Разом з тим, пп. 281.1.5 п. 281.1 ст. 281 ПК України від сплати земельного податку для фізичних осіб звільняються фізичні особи, визнані законом особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пп. 281.2.2 п. 281.2 ст. 282 ПК України звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб пунктом 281.1 цієї статті, поширюється на одну земельну ділянку за кожним видом використання у межах граничних норм, зокрема, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах - не більш як 0,25 гектара, в селищах - не більш як 0,15 гектара, в містах - не більш як 0,10 гектара.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 14 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, для встановлення пільг і компенсацій, зокрема до них належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Як зазначено вище, позивач є громадянином, який постійно проживає або постійно працював на території зони радіоекологічного контролю (категорії 4), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.06.1996 та є власником земельної ділянки площею 0,10 га.

Отже, позивач є особою, яка постраждала від наслідків Чорнобильської АЕС, межа граничних норм земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача, не перевищує 0,10 га, а тому, в силу пп. 281.1.5 п. 281.1 ст. 281 ПК України, він звільнений від сплати земельного податку.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача стосовно того, що Законом України від 28.12.2014 №76-VII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", яким ст. 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" було виключено, а також виключено абз. 5 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", який визначав зону посиленого радіоекологічного контролю як одну із зон радіоактивно забруднених територій, а тому позивач з 01.01.2015 втратив право на пільги, передбачені ст. 281 ПК України.

Так, дійсно, Законом України від 28.12.2014 №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" виключено абз. 5 ч. 2 ст. 2 Закону України від 27.02.1991 №791а-XII "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та виключено ст. 23 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якими були визначені пільги та компенсації громадянам, віднесеним до 4 категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з 01.01.2015.

У той же час, жодних змін у правовому регулюванні статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не відбулось, а тому правила звільнення від сплати податку передбачають, що позивач має право на пільгу по сплаті податку щодо наявної в нього земельної ділянки.

При цьому, суттєвим при вирішенні даної справи є той факт, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів 2-7, 12 та 14 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 №76-VIII №1-11/2018(3830/15) від 17.07.2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України ( є неконституційними): підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII, тобто скасування пільг щодо сплати земельного податку громадянам, віднесеним до 4 категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визнано неконституційними.

У зазначеному вище рішенні Конституційний Суд України вказує на те, що зважаючи на сутність статті 16 Конституції України, закріплення передбаченого у ній обов`язку держави у розділі I "Загальні засади" Конституції України вказує на засадничий характер цього обов`язку та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків.

Встановлення у законах України пільг, компенсацій та гарантій громадянам України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, обумовлено виконанням державою свого конституційного обов`язку, передбаченого статтею 16 Основного Закону України, щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та збереження генофонду Українського народу. Такі пільги, компенсації та гарантії є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку.

При цьому, суд зазначає, що ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, пільги для 4 категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, були скасовані протягом періоду 01.01.2015 по 17.07.2018 - день ухвалення рішення Конституційного Суду України №1-11/2018 (3830/15).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ст. 281 ПК України (яка передбачає звільнення від сплати земельного податку осіб, які постраждали від внаслідок Чорнобильської катастрофи) та ст. 14 Закону України №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (яка відносить до кола осіб, що постраждали від внаслідок Чорнобильської катастрофи осіб, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років) не втрачали дії та жодним чином не змінювались.

Крім того, п. 56.21. ст. 56 ПК України передбачено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позиція Європейського суду з прав людини стосовно реалізації принципу юридичної визначеності сформована у декількох рішеннях, зокрема у справах "Санді Таймс" проти Сполученого королівства", "Олсон проти Швеції" та ін. Згідно з цією позицією будь-яка "норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю так, щоб громадянин самостійно або, якщо у цьому буде потреба, з професійною допомогою міг передбачати з долею вірогідності, яка може вважатися розумною за цих обставин, наслідки, до яких можуть призвести конкретні дії.

Також при прийнятті рішення у даній справі, судом враховується, що оскаржувана вимога виставлена позивачу у зв`язку з несплатою у добровільному порядку суми податкового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням про сплату земельного податку за 2018 рік від 30.06.2018 №-1002 у сумі 5 317,91 грн.

Відповідно до п. 58.1. ст. 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: 1) невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; 2) завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; 3) заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Згідно абз. 2 п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

Пунктом 287.5. ст. 287 ПК України визначено, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п. 59.1. статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено судом, позивач оскаржує податкову вимогу 31.08.2018 №279762-50/689, відповідно до якої за позивачем рахується податковий борг зі сплати земельного податку з фізичних осіб у сумі 5 317,91 грн.

Відповідач в обґрунтування правомірності формування оскаржуваної вимоги зазначає про те, що суму податкового зобов`язання позивачу визначено податковим повідомленням-рішенням про сплату земельного податку за 2018 рік від 30.06.2018 №-1002, яке надіслано платнику, проте повернулось з відміткою підприємства поштового зв`язку про "закінчення терміну зберігання", а тому вважається належним чином врученим відповідно до вимог п. 58.3 ст. 58 ПК України.

Суд оцінює такі доводи відповідача критично, оскільки ним не надано будь-яких доказів надіслання у встановленому законом порядку позивачу вказаного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодних беззаперечних доказів в обґрунтування обставин правомірності винесення ним оскаржуваної вимоги.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 768,40 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати у сумі 768,40 грн.

Керуючись ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90,139, 143, 194, 205, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 31.08.2018 №279762-50/689.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 5а, код 39393260) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Басай О.В.