Справа № 640/9538/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 серпня 2019 року № 640/9538/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент»

до Міністерства культури України

про скасування відмови, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства культури України (далі - відповідач), в якому просить:

- скасувати відмову Міністерства культури України від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19 у погодженні проектної документації по об'єкту: «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торгівельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва»;

- зобов'язати Міністерство культури України повторно розглянути проектну документацію по об'єкту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення багатофункціонального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59 літ «К» у Печерському районі м. Києва», подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» 28 грудня 2018 року з урахуванням норм законодавства та повноважень, які діяли на момент подання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» звернення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова відповідача від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19 у погодженні проектної документації є протиправною, оскільки позивачем подано повний комплект документів. Проте, відповідачем в порушення Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про адміністративні послуги» надано відповідь про відсутність правових підстав для погодження проектної документації та запропоновано надати додаткові документи. Додатково позивач вказав, що при прийняті відповідачем оскаржуваного рішення було порушено терміни надання адміністративної послуги, а відтак проектна документація вважається погодженою за принципом мовчазної згоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Міністерства культури України зазначив, що позивачу листом від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19 відмовлено у погодженні проектної документації по об'єкту: «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торгівельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва», оскільки в порушення ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації» та наказу Міністерства культури України від 17 липня 2014 року №562 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток з видачі Міністерством культури України адміністративних послуг у сфері охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» позивачем не було подано затверджувальної частини робочого проекту (проект) з «Вихідними даними на проектування», основними кресленнями архітектурно-будівельної частини проекту (не менше 2 екземплярів), розроблених згідно діючого законодавства. Додаткового представник Міністерства культури України зазначив, що надання дозволу на будівництво в історичному ареалі та погодження проектної документації будівництва є адміністративними послугами Міністерства культури України, дозвіл на проведення яких здійснюється відповідними листами.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючою суддею у адміністративній справі №640/9538/19 визначено суддю Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Також, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2019 року у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову відмовлено.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

17 жовтня 2018 року позивач звернувся до Міністерства культури України із листом №04 від 16 жовтня 2018 року (вхідний номер відповідача 2190/0/60-18 від 17 жовтня 2018 року), в якому повідомлялося про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» опрацьовується питання реалізації проекту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торговельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва». Лист позивача супроводжувався додатками у вигляді історико-містобудівного обґрунтування реалізації об'єкту, графічного аналізу зорового сприйняття нового комплексу та копією облікової картки культурної спадщини «Комплекс споруд Київського арсеналу». Виходячи з наявних у документі відміток зі сторони відповідача жодних зауважень щодо переліку додатків заявлено не було.

17 жовтня 2018 року Наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1044 було затверджено Містобудівні умови та обмеження для проектування відповідного об'єкта будівництва.

28 грудня 2018 року Міністерством культури України на адресу позивача направлено лист №1251/10-2/61-18, в якому повідомлялося про погодження історико-містобудівного обґрунтування об'єкта для його врахування в подальшому при розробленні відповідної проектної документації. Вказаний лист також супроводжувався історико-містобудівним обґрунтуванням з відміткою про його погодження відповідачем за підписом Заступника Міністра культури України.

Того ж дня позивач направив на адресу відповідача лист №23, в якому зазначалося про направлення на розгляд та погодження проекту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торговельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва» у двох примірниках. Зазначений лист було отримано відповідачем, що підтверджується відміткою його представників, а також проставленням вхідного номера 2737/0/60-18.

31 січня 2019 року Міністерством культури України направлено позивачу лист №38/10-2/72-19, в якому повідомлялося про відмову у погодженні поданої позивачем документації.

Незгода позивача із відмовою у погодженні документації на реконструкцію адміністративно-виробничої будівлі для розміщення багатофункціонального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованим приміщенням та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва, зумовила звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

За визначенням понять, які містяться у статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об'єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; охорона культурної спадщини - це система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об'єктів культурної спадщини; предмет охорони об'єкта культурної спадщини - це характерна властивість об'єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об'єкт визнається пам'яткою; зони охорони пам'ятки (далі - зони охорони) - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №495 (далі по тексту - Положення), Міністерство культури України (Мінкультури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінкультури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини.

Пункт 3 Положення визначає, що основними завданнями Мінкультури є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини.

Згідно з підпункту 68 пункту 4 Положення Мінкультури у межах повноважень, передбачених законом, погоджує: програми та проекти містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам'ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об'єктах культурної спадщини.

В силу положень Інформаційної картки адміністративної послуги «Погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам'ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об'єктах культурної спадщини», що є Додатком 7 до Наказу Міністерства культури України від 17 липня 2014 року № 562 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток з видачі міністерством культури адміністративних послуг у сферах охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей» (далі по тексту - Наказ № 562), умовами отримання відповідної адміністративної послуги є подача заяви та науково-проектної, проектної документації у передбаченій договором на її розроблення кількості примірників, один з яких залишається в архіві Мінкультури.

Даною карткою визначено, зокрема, вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, а також вимоги до них (пункт 6), якими передбачено надання заяви, у якій зазначаються відомості про заявника: для фізичної особи - прізвище, ім'я та по батькові, місце проживання, контактний телефон; для юридичної особи - найменування юридичної особи, місцезнаходження, код платника податків згідно з ЄДРПОУ, прізвище, ім'я та по батькові керівника юридичної особи / уповноваженої особи, контактний телефон (факс); дата подання заяви та підпис заявника.

Також, даним пунктом передбачено додавання до заяви науково-проектної, проектної документації у передбаченій договором на її розроблення кількості примірників, один з яких залишається в архіві Мінкультури.

При цьому, пунктом 4 Додатка 7 підставою визначено нормативні акти, якими регламентується надання адміністративної послуги - пункт 14 частини 2 статті 5, частина третя статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», абзац 6 частини 2 статті 6 Закону України «Про охорону археологічної спадщини».

Відповідно до пункту 14 частини 2 статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема, погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам'ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об'єктах культурної спадщини.

Частиною 3 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам'яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Абзацом 6 частини 2 статті 6 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» встановлено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належать, зокрема, видача дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок на території пам'ятки, в зонах охорони, на охоронюваній археологічній території, в історичних ареалах населених місць, а також на дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею та водою.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про адміністративні послуги» інформаційна картка адміністративної послуги містить інформацію про:

1) суб'єкта надання адміністративної послуги та/або центр надання адміністративних послуг (найменування, місцезнаходження, режим роботи, телефон, адресу електронної пошти та веб-сайту);

2) перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, порядок та спосіб їх подання, а у разі потреби - інформацію про умови чи підстави отримання адміністративної послуги;

3) платність або безоплатність адміністративної послуги, розмір та порядок внесення плати (адміністративного збору) за платну адміністративну послугу;

4) строк надання адміністративної послуги;

5) результат надання адміністративної послуги;

6) можливі способи отримання відповіді (результату);

7) акти законодавства, що регулюють порядок та умови надання адміністративної послуги.

Так, в Додатку 7 Наказу №562 визначено нормативні акти, якими регламентується надання адміністративної послуги, проте, не визначено жодного нормативного акту, яким регламентовано умови отримання адміністративної послуги, тобто не встановлено обов'язок отримувача адміністративної послуги з надання певних документів.

При цьому, з вищенаведених норм законів України не випливає встановлення ними будь - яких умов отримання адміністративної послуги, тобто встановлення переліку документів, які мають бути надані для погодження відповідачу.

З системного аналізу викладеного вбачається, що вищезаначеними нормами Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Закону України «Про охорону археологічної спадщини» не визначено переліку документів, які мають подаватись до заяви про погодження, такий перелік визначено виключно нормами Наказу №562, який і прийнято на виконання названих Законів.

Так, судом встановлено, що позивачем було направлено відповідачу лист (заяву) із проектом «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торговельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва» у двох примірниках.

Враховуючи, що у випадку невідповідності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу, суд зазначає, що відмова відповідача у погодженні проекту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення торговельно-розважального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59, літ. «К» у Печерському районі м. Києва» з мотивів неподання позивачем всіх документів не ґрунтується на нормах Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Закону України «Про охорону археологічної спадщини», які мають вищу юридичну силу від Наказу №562.

Також, відповідно до вимог статей 4, 10 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06 вересня 2012 року №5203-VI суб'єкт, який надає адміністративну послугу зобов'язаний дотримуватися принципів законності та юридичної визначеності, відкритості та прозорості, оперативності та своєчасності, неупередженості та справедливості, а граничний строк надання адміністративної послуги не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб'єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги.

Одночасно пунктом 9 Додатку 7 до Наказу № 562 встановлено, що строк надання адміністративної послуги складає 30 календарних днів з дати реєстрації заяви.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року № 2806-IV дозвільні органи - суб'єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру.

Також, частиною 6 статті 4 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року № 2806-IV визначено принцип мовчазної згоди, яким передбачено, що якщо у встановлений законом строк суб'єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року № 2806-IV, принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Отже, принцип мовчазної згоди можна застосувати у випадку, коли у визначений термін відповідним органом не прийнято рішення про видачу або відмову у видачі документа дозвільного характеру, або відповідного погодження.

Дотримання чітких строків надання адміністративних послуг є запорукою уникнення корупційної загрози в діях органів державної влади. Процесуальною гарантією, що запобігає свавільній бездіяльності з боку державних органів, є принцип мовчазної згоди, запроваджений постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання застосування принципу мовчазної згоди» від 27 січня 2010 року № 77, якою визначено що в разі ненадання у визначений законом строк суб'єкту господарювання документа дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі суб'єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без одержання документа дозвільного характеру через 10 робочих днів з дня закінчення строку, встановленого для видачі документа дозвільного характеру або прийняття рішення про відмову в його видачі, на підставі копії опису прийнятих документів з відміткою про дату їх прийняття.

Так, судом встановлено, що визначений статтею 4 Закону України «Про адміністративні послуги» від 06 вересня 2012 року №5203-VI строк сплив 29 січня 2019 року, тобто до 31 січня 2019 року (дати листа відповідача за вихідним номером 38/10-2/72-19 про відмову у погодженні поданої документації). Отже, відповідачем не було дотримано строку погодження (строку надання адміністративної послуги).

Проте, враховуючи, що в даному випадку Міністерством культури України надано оскаржувану відмову до спливу 10 робочих днів з дня закінчення строку, встановленого для видачі документа дозвільного характеру або прийняття рішення про відмову в його видачі, на думку суду принцип мовчазної згоди застосуванню не підлягає.

З урахуванням викладеного, оскільки відмова Міністерства культури України, оформлена листом від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19, у погодженні позивачу проектної документації породжує для позивача правові наслідки та має обов'язковий характер, а також враховуючи, що судом встановлено невідповідність такої відмови нормам Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Закону України «Про охорону археологічної спадщини» та невідповідність частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вбачає наявними підстави для визнання її протиправною та скасування.

Здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Відтак, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Однак, в рішенні Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У рішенні у справі «Олсон проти Швеції» Європейський суд з прав людини сформулював вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень, а саме: «Закон, яким надаються повноваження певним органам державної влади, має бути таким, щоб обсяг повноважень та спосіб їх застосування були зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховувалась легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивіду адекватний захист від свавільного втручання».

Так, згідно з приписами частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діє на момент розгляду справи, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, згідно з абзацом 2 вказаної правової норми, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Протиправність відмови Міністерства культури України, оформлена листом від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19, у погодженні позивачу проектної документації вказує на наявність правових підстав для зобов'язання Міністерство культури України повторно розглянути подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» проектну документацію по об'єкту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення багатофункціонального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59 літ «К» у Печерському районі м. Києва» з урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи.

Задоволення позову у вказаний вище спосіб матиме правовим наслідком відновлення порушених прав позивача.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваної відмови з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Одночасно суд вбачає наявними підстави для повернення позивачу судового збору в сумі 1921,00 грн, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивачем сплачений судовий збір за подання даного позову у розмірі більшому ніж визначений статтею 4 названого Закону.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати відмову Міністерства культури України від 31 січня 2019 року №38/10-2/72-19 у погоджені проектної документації по об'єкту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення багатофункціонального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8 корп. 59, літ «К» у Печерському районі м. Києва».

3. Зобов'язати Міністерство культури України повторно розглянути проектну документацію по об'єкту «Реконструкція адміністративно-виробничої будівлі для розміщення багатофункціонального комплексу з апартаментами, вбудовано-прибудованими приміщеннями та паркінгом, за адресою: вул. Московська, 8, корпус 59 літ «К» у Печерському районі м. Києва», подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» 28 грудня 2018 року з урахуванням висновків суду.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» (03680, м. Київ, вул. Святошинська, буд. 34, корпус 17, кімната 14, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев'ятсот двадцять одну) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства культури України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19, ).

5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Мірра-Девелопмент» (03680, м. Київ, вул. Святошинська, буд. 34, корпус 17, кімната 14, ) надмірно сплачений судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна) грн 00 коп., сплачений квитанцією №202 від 17 травня 2019 року (оригінал квитанції зберігається в матеріалах справи) на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів - УК у Печерському р-ні м.Києва; Код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897; Рахунок отримувача - 4021; Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); Код банку отримувача - 899998; Код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко