Справа № 2а/1770/3959/12
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 серпня 2019 року

Київ

справа №2а/1770/3959/12

адміністративне провадження №К/9901/559/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2013 (суддя Сало А.Б.)

та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 (судді Шевчук С.М., Майор Г.І., Одемчук Є.В.)

у справі № 2а/1770/3959/2012

за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2012 року суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач, СПД ОСОБА_1 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - відповідач, ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській області), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.08.2012 № та № .

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2013 позовні вимоги задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2013 в частині щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.08.2012 № у частині визначеного грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 8759,68 грн - за основним платежем та 2 189,92 грн - за штрафними санкціями. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 11.09.2013 та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач фактично не займався роздрібною торгівлею з реалізації продовольчих та непродовольчих товарів, тобто тим видом діяльності, який зазначений в свідоцтві платника єдиного податку, а здійснював оптову торгівлю. Відповідач стверджує, що СПД ОСОБА_1 зменшено уточнюючими розрахунками з податку на додану вартість задекларований податковий кредит по СПД ОСОБА_2 та ТОВ «Вєлєна В». Проте, при перевірці встановлено, що СПД ОСОБА_1 до податкового органу не подано уточнюючої декларації про майновий стан і доходи та не відкориговано валові витрати, а саме: не зменшено валові витрати по взаєморозрахункам з СПД ОСОБА_2 та ТОВ «Вєлєна В». Крім того, підставами для визначення позивачу зазначених сум грошових зобов`язань слугували висновки перевіряючого про безпідставність формування позивачем складу податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат по господарським взаємовідносинам з ПП «Агро спутнік», ПП «Фіто Сервіс плюс», ТОВ «Світ Імпекс», ПП «Мидас Плюс», які, за твердженнями відповідача, не спричиняють реального настання правових наслідків обумовлених ними.

Позивач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржувалося .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.01.2018 касаційну скаргу разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 18.07.2012 по 31.07.2012 відповідно до статті 20, статей 75,77, 82 Податкового кодексу України, на підставі направлень від 18.07.2012 № 20/552/17-100 та від 23.07.2012 № 213/563/17-100, наказу від 26.06.2012 № 429 та плану-графіка проведення виїзних перевірок посадовими особами відповідача була проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01.07.2010 по 31.12.2011, за результатами якої складено акт від 07.08.2012 № 218//17-116 та зроблено висновок про порушення позивачем вимог статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян». Відповідно до пункту 7.1 статті 7, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та пункту «б» статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», сума донарахованого податку з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за результатами перевірки становить за ІІІ-ІV кв. 2010 року - 51 045,31 грн; статті 177 Податкового кодексу України. У відповідності до статті 164, пункту 167.1 статті 167, статті 176, пункту 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю у 2011 році становить 92 948,44 грн; підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.2, 198.3, 198.6. статті 198, пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України, в зв`язку з чим встановлено завищення податкового кредиту на суму 48 527,91 грн, в тому числі за: липень 2010 року на суму ПДВ - 12 999 грн та за серпень 2010 року на суму ПДВ - 35528,91 грн, в результаті чого СПД ОСОБА_1 на порушення підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України занижено суми ПДВ, які підлягають нарахуванню до сплати в бюджет в сумі 50 248,91 грн., в т.ч.: липень 2010 року на суму ПДВ - 12999 грн.; серпень 2010 року на суму ПДВ - 32874,91 грн.; вересень 2010 року на суму ПДВ - 2654 грн. та серпень 2011 року на суму ПДВ - 1721 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем 15.08.2012 прийнято податкові повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 75 373, 37, в тому числі 50 248,91 грн - за основним платежем та 25 124,46 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб на 179 992,19 грн, в тому числі 143 993,75 грн - за основним платежем та 35 998,44 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, висновки якого частково підтримала колегія суддів суду апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується належним чином та в повному обсязі виконання укладених позивачем зі своїми контрагентами правочинів, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, враховуючи, що висновки викладені в акті податкової перевірки не узгоджуються з нормами матеріального права, не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення. Суди прийшли до висновку, що у вказаному періоді підприємець ОСОБА_1 правомірно перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, а відтак оподаткування отриманих ним доходів за загальними правилами на думку суду є необґрунтованим.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно статті 2 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» до компетенції місцевих рад входить лише встановлення ставок єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва - фізичних осіб залежно від виду діяльності. Види господарської діяльності, здійснення яких унеможливлює перебування суб`єкта підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, прямо передбачені преамбулою та статтею 7 Указу.

Зокрема, не можуть перебувати на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності суб`єкти підприємницької діяльності, які провадять діяльність у сфері грального бізнесу, здійснюють обмін іноземної валюти, є виробниками підакцизних товарів, здійснюють господарську діяльність, пов`язану з експортом, імпортом та оптовим продажем підакцизних товарів, оптовим та роздрібним продажем підакцизних пально-мастильних матеріалів, здійснюють видобуток та виробництво дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення; оптову, роздрібну торгівлю промисловими виробами з дорогоцінних металів, що підлягають ліцензуванню відповідно до Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", на яких поширюється дія Закону України "Про патентування деяких видів підприємницької діяльності", довірчі товариства, страхові компанії, банки, інші фінансово-кредитні та небанківські фінансові установи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в III кварталі 2010 року позивач жодним із вищезазначених видів господарської діяльності не займався. Окрім цього, в акті перевірки зазначено, що за III квартал 2010 року позивач отримав виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) в сумі 389 747 грн, тобто позивачем не перевищено граничного розміру виручки, установленого Указом Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва».

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач правомірно перебував на спрощеній системі оподаткування у спірному періоді.

Діюча на час існування спірних правовідносин загальна система оподаткування, обліку та звітності суб`єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб була регламентована, зокрема, статтями 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» з урахуванням вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно з частиною 2 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» оподатковуваним доходом вважається сукупний доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними з одержанням доходу.

Відповідно до частини 3 статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього Закону, до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Пункт 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачає вичерпний перелік витрат платника податку, що не включаються до складу валових. Крім того, відповідно до п.п.5.11 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлення додаткових обмежень щодо включення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, які зазначені в цьому Законі, не дозволяється.

У відповідності до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Положеннями пункту 177.1 статті 177 Податкового Кодексу України передбачено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункту 177.2 статті 177 Податкового Кодексу України).

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат виробництва (обігу) згідно з розділом ІІІ Податкового Кодексу України.

Згідно з підпунктом 7.4.1. пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.5.1. пункту 7.5. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку па податковий кредит вважається дата здійснення першої з наступних подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку.

Щодо господарських взаємовідносин з ТОВ «Вєлєна В», то судами попередніх інстанцій встановлено, що формування витрат в ІV кварталі 2010 року позивач здійснив на підставі видаткових накладних та квитанцій до прибуткових касових ордерів про здійснення оплати за поставлені товарно-матеріальні цінності.

Надані до матеріалів справи документи свідчать про подальшу реалізацію з відповідною націнкою СПД ОСОБА_1 придбаної у ТОВ «Вєлєна В» сільськогосподарської продукції, що підтверджується: податковими, видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Транспортування здійснювалось відповідно до товарно-транспортних накладних, які надавались до перевірки податковому органу, напряму з Херсонської області (місця зберігання ТМЦ ТОВ «Вєлєна В») до контрагентів покупців ТОВ «Наш край-ЛЦ», ТОВ «Експансія», ТОВ «Новус Україна». Оплата за поставлені товарно-матеріальні цінності здійснювалася в готівковій формі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів. Поставка товару для контрагентів ТОВ «Наш край-ЛЦ», ТОВ «Експансія», ТОВ «Новус Україна» здійснювалася за рахунок СПД ОСОБА_1 , що підтверджується товарно-транспортними накладними.

Надані докази, свідчать про фактичне надходження позивачу сільськогосподарської продукції за переліком наведеним у видаткових накладних на підставі яких сформовано спірні суми витрат та про подальшу реалізацію такої продукції для інших суб`єктів господарювання.

Відтак колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо реальності господарських операцій позивача з вказаним контрагентом.

Щодо підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивача з ПП «Фіто Сервіс Плюс», ТОВ «Світ Імпекс», ПП «Мидас Плюс».

Судом встановлено, що в періоді 2011 року, охопленому перевіркою, СПД ОСОБА_1 здійснював реалізацію придбаної у ПП «Фіто Сервіс Плюс», ТОВ «Світ Імпекс», ПП «Мидас Плюс» сільськогосподарської продукції (овочі, фрукти) для підприємств ТОВ "Наш край", ТОВ "Експансія", ТОВ "Новус Україна". Крім того, отримано від СПД ОСОБА_2 транспортно - експедиційні послуги.

На підтвердження реальності господарських операцій з СПД ОСОБА_2 позивачем до перевірки були надані податкові накладні та акти виконаних робіт, рахунки-фактури. Зауважень до форми та змісту первинних документів по взаємовідносинах із СПД ОСОБА_2 акт перевірки не містить.

Відповідно до акту перевірки від 07.08.2012 податковим органом проведено документальну невиїзну перевірку СПД ОСОБА_1 , щодо підтвердження господарських відносин із платником податків ПП «Фіто Сервіс плюс» у травні 2011 року, за результатами якої складено акт перевірки № 00001/1745/ від 17.01.2012.

Також податковим органом проведено документальну невиїзну перевірку СПД ОСОБА_1 , щодо підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Світ Імпекс» у червні 2011 року, липні 2011 року, за результатами якої складено акт перевірки № 00020/1745/ НОМЕР_1 від 07.02.2012. Також, проведено документальну невиїзну перевірку СПД ОСОБА_1 , щодо підтвердження господарських відносин із платником податків ПП «Мидас плюс» у вересні 2011 року, за результатами якої складено акт перевірки №85/1745/ від 03.04.2012.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що взаємовідносини позивача з ПП «Фіто Сервіс Плюс», ТОВ «Світ Імпекс», ПП «Мидас Плюс» за аналогічний період були предметом дослідження судами у справах № 2а/1770/2679/2012, № 2а/1770/1645/2012, № 2а/1770/3475/2012, де рішеннями судів, які набрали законної сили, скасовано податкові повідомлення - рішення про збільшення суми податку на додану вартість.

Відтак, ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2013р. у справі № 2а/1770/2679/2012 залишено без змін постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 20.11.2012р., якою скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби № від 21.05.2012р. по збільшенню податку на додану вартість по взаємовідносинах із ПП «Фіто Сервіс Плюс».

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2012р. у справі №2а/1770/1645/2012 залишено без змін постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 16.08.2012р., якою скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Рівне № від 20.02.2012р. по збільшенню податку на додану вартість по взаємовідносинах із ТОВ «Світ Імпекс».

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2013р. у справі №2а/1770/3475/2012 скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби № від 04.05.2012р. по збільшенню податку на додану вартість по взаємовідносинах із ПП «Мидас Плюс».

Вказаними рішеннями судів встановлено проведення товарних операцій СПД ОСОБА_1 із ПП «Фіто Сервіс Плюс», ТОВ «Світ Імпекс», ПП «Мидас Плюс».

За правилами частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції закону на дату ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що реальність господарських операцій позивача із вказаними контрагентами підтверджена рішеннями, що набрали законної сили.

Крім того, підставами для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слугували твердження перевіряючих про завищення сум податкового кредиту у розмірі 48 527,91 грн за операціями позивача з ПП «Агро спутнік» з придбання сільськогосподарської продукції, які відповідач вважає безтоварними.

Судом першої інстанції встановлено, що формування сум податкового кредиту у розмірі у розмірі 39 768,3 грн позивач здійснив на підставі податкових накладних, видаткових накладних та квитанцій до прибуткових касових ордерів про здійснення оплати за поставлені товарно-матеріальні цінності. Відповідно до пояснень представника доставка товару до контрагентів-покупців здійснювалася транспортом позивача з місця його придбання (у названого контрагента) до місця розвантаження, за рахунок позивача, що підтверджується наданими суду товарно-транспортними накладними.

Листом СПД ОСОБА_3 підтверджено обставини, щодо надання ним послуг для СПД ОСОБА_1 з перевезення сільськогосподарської продукції згідно товарно-транспортних накладних, які містяться в матеріалах справи.

Окрім того, додатково надані до матеріалів справи документи свідчать про подальшу реалізацію з відповідною націнкою СПД ОСОБА_1 придбаної у ПП «Агро спутнік» сільськогосподарської продукції для підприємств ТОВ «Наш край», ТОВ «Експансія», ТОВ «Новус Україна».

Отже, фактичні обставини об`єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Також, судами встановлено, що зменшення суми податку на додану вартість по взаємовідносинах із ТОВ «Світ Імпекс» за липень 2011 року в сумі 39 415,06 відповідно до податкового повідомлення - рішення № від 20.02.2012, вплинуло на перенесене від`ємне значення суми податку на додану вартість серпня 2011р. в сумі 1721 грн. Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи назване податкове повідомлення-рішення є таким, що скасоване судом у справі № 2а/1770/1645/2012. Відтак, відповідач безпідставно зменшив суму податку на додану вартість в розмірі 1721 грн.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального права.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтовані рішення, в яких повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013 № 2а/1770/3959/2012 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко