Справа № 160/8199/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
27 серпня 2019 р.Справа №160/8199/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кальник В.В., розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Роздорської селищної об`єднаної територіальної громади про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-
23 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Роздорської селищної об`єднаної територіальної громади, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Роздорської селищної ради у Дніпропетровської області щодо не розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка знаходиться в межах території Роздорської сільської (селищної) ради Дніпропетровської області у встановленому порядку відповідно до вимог чинного законодавства;
- скасувати рішення Роздорської селищної ради № 543-35 від 17.04.2019р., та розглянути заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка знаходиться в межах території Роздорської сільської (селищної) ради Дніпропетровської області (в межах населеного пункту) у встановленому порядку відповідно до вимог чинного законодавства;
- скасувати рішення Роздорської селищної ради № 512-34 від 08.02.2019р., відносно ОСОБА_2 , про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою, земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка знаходиться в межах території Роздорської сільської (селищної) ради Дніпропетровської області (в межах населеного пункту).
Одночасно з позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову до набрання рішенням законної сили, шляхом:
Доводи заяви про забезпечення позову обґрунтовані тим, що з метою реалізації свого права на отримання в постійне користування земельною ділянкою, яку позивач обробляє вже дев`ятий рік та сплачує відповідні орендні платежі, 06.06.2017 року, ОСОБА_1 подав заяву в Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області про надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області для розгляду заяви позивача в листі від 12.07.2017 року рекомендувало оформити звернення згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.
11.07.2018 року позивач звернувся в Роздорську селищну раду з відповідною заявою для надання дозволу на розробку проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Разом із цією заявою позивачем були подані відповідні додатки з графічним матеріалом, в якому відображено саме та земельна ділянка, за користування якою позивач сплачує кошти до бюджету вже багато років, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України.
Проте, як зазначає позивач, в порушення вимог Конституції України та Земельного кодексу, розгляд земельного питання було відкладено, про даний факт зазначено у відповіді Роздорської селищної ради від 30.08.2018р., що є, на думку позивача, порушенням ст. 116,118, 123 Земельного кодексу. Роздорська селищна рада неодноразово у своїх листах, які відправляла ОСОБА_1 , адвокатові позивача - Біленко О.В., зазначала про відкладення розгляду заяви та відмову в погодженні на розробку проекту землеустрою.
Позивач вважає, що існує подальша небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по справі, оскільки відповідач ухиляється від відповіді щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а тому, своїми діями може позбавити ОСОБА_1 законного права на отримання земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Вирішуючи заяву по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частина 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види забезпечення позову, згідно з якою позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
На підставі ч. 2 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Із системного аналізу вимог наведених норм випливає, що забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.
Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" № 2 від 06.03.2008 року надано роз`яснення, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.
Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник стверджує, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до передачі у власність, чи здачі в оренду саме земельної ділянки, якою користується, обробляє та орендує ОСОБА_1 , що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся.
Проте, застосування судом обраних заявником заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на доводах позивача про ймовірність передачі у власність, чи здачі в оренду земельної ділянки, якою користується, обробляє та орендує ОСОБА_1 , іншим громадянам.
Доводи, викладені у заяві про забезпечення позову, мають лише характер особистих припущень, при цьому будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення чи реальні наміри відповідача вчинити дії щодо розпорядження земельною ділянкою, на яку претендує заявник, не має.
Таким чином, суд зазначає, що ані позов, ані заява або ж долучені матеріали не містять доказів того, що вірогідність передачі відповідної земельної ділянки у власність або оренду іншій особі - є реальною. Більш того, позивач в позовній заяві зазначає, що жодних заяв від членів територіальної громади та громадян, які мають першочергове право на отримання земельної ділянки - учасників АТО, які претендують та/або обрали саме цю земельну ділянку, не надходило, а відтак, за кадастровою картою ця земельна ділянка є вільною, та відповідно до інформації, отриманої з порталу Держгеокадастру, запитувана позивачем земельна ділянка, перебуває у комунальної власності та іншому в користування або власність не передана.
Отже, матеріали справи не містять доказів того, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду даної справи, або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Виходячи з фактичних обставин справи та з принципу співрозмірного вжиття заходів забезпечення позову, суд не вбачає наявності обставин для застосування заходів забезпечення позову, визначених ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 243, 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник