Справа № 520/7538/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

27.08.2019 р. справа №520/7538/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

позивача - не прибув,

представника відповідача - Ергешова Д.Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодом Харків"
до Головного управління ДФС у Харківській області
проскасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автодом Харків» (далі за текстом - заявник, платник, Товариство, ТОВ), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДФС у Харківській області від 22.04.2019р. №7.

Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що не вчиняв діяння із заниження грошового зобов`язання з військового збору, суми платежів перерахував вчасно, але на інший рахунок Державного бюджету України.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що платник не оплатив усієї суми військового збору з доходів, виплачених найманим працівникам. Тому і нарахування основного платежу, і застосування штрафів, і обчислення пені є правомірним.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Владний суб`єкт, ГУ ДФС у Харківській області, з 11.02.2019р. по 25.03.2019р. здійснив планову документальну виїзну перевірку діяльності заявника з питання дотримання податкового законодавства за період 01.01.2017р.-31.12.2018р., дотримання валютного законодавства за період 01.01.2017р.-31.12.2018р., дотримання законодавства стосовно сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.01.2017р.-31.12.2018р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 01.04.2019р. №1003/20-40-14-02-07/33207174 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту викладені судження контролюючого органу про вчинення особою низки податкових правопорушень, а саме (у контексті предмету спору): п.п.168.1.2 ст.168, п.п.168.1.5 ст.168, п.п. «а» п.п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України за рахунок неперерахування утриманого із заробітної плати військового збору у розмірі 65.992,71грн.

22.04.2019р. із посиланням на Акт контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №7 про визначення грошового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 136.858,00грн. (основний платіж - 44.138,70грн.., штраф - 82.558,73грн.; пеня - 10.160,57грн.).

Як з`ясовано судом, фактичною підставою для видання оскарженого рішення послугувало судження контролюючого органу про відсутність факту надходження саме на відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України грошових коштів як оплати військового збору, утриманого із винагороди найманих працівників.

Перевіряючи відповідність закону оскарженого рішення владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Правила справляння військового збору визначені приписами п.16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. 1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, заниження показника доходу у цілях справляння податку з доходів фізичних осіб автоматично та безальтернативно означає і заниження військового збору.

Згідно з п.п.163.1.1 ст.163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до п.п.164.1 ст.164 цього ж кодексу базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Отже, згідно зі ст. 163 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України і об`єктом справляння податку з доходів фізичних осіб, і об`єктом справляння військового збору є одержаний фізичною особою у звітному податковому періоді дохід.

Суд відмічає, що норми Податкового кодексу України не містять визначення доходу.

Тому суд вважає за необхідне при вирішенні спору застосувати положення Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні", де у ст. 1 законодавцем указано, що активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

У силу п.п.14.1.180 ст.14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Підпунктом 171.1 ст.171 Податкового кодексу України передбачено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

За приписами п. «а» п.171.2 ст.171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до п.п. «а» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

У ході розгляду справи судом з`ясовано, що Акт перевірки не містить суджень контролюючого органу про заниження Товариством податку з доходів фізичних осіб.

Окрім того, Акт перевірки (стор.23 акту, а.с.33) не містить також і суджень контролюючого органу про заниження Товариством грошових зобов`язань із військового збору.

Суд зазначає, що згідно з п.п.54.3.2 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Отже, заниженням грошового зобов`язання з податку (збору) у розумінні п.54.1 ст.54 та п.п.54.3.2 ст.54 Податкового кодексу України (тобто недоплатою) є різниця між розміром самостійно задекларованих особою зобов`язань у документах обов`язкової податкової звітності та розміром цих зобов`язань, обчислених контролюючим органом за наслідком податкової перевірки.

Суд бере до уваги, що заниження особою грошового зобов`язання з податку (збору) та неперерахування особою грошового зобов`язання з податку (збору) до бюджету є різними за змістом та суттю діяннями як невід`ємними складовими елементами виконання податкового обов`язку, позаяк процедура декларування податків (зборів) передбачена п.54.1 ст.54 Податкового кодексу України, а процедура оплати задекларованих податків (зборів) передбачена ст.57 Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, за вказаним епізодом суд визнає факт вчинення особою податкового правопорушення не доведеним контролюючим органом за правилами ч.2 ст.77 КАС України.

При цьому, суд зважає на обставини помилкової оплати заявником самостійно задекларованих грошових зобов`язань із військового збору на інший рахунок бюджету, тобто надходження коштів у власність Держави.

Ці обставини визнані представником відповідача у ході розгляду справи.

Суд також зважає на абсолютну юридичну невизначеність, створену самим контролюючим органом у ході оформлення матеріалів проведеної перевірки, яка полягає у суперечливих судженнях про заниження Товариством грошового зобов`язання із військового збору на 65.992,17грн. і донарахуванні основного платежу по цьому збору у сумі лише 44.138,10грн. (стор.24 Акту, а.с.34).

Така суперечливість не може бути усунута судом при відправленні правосуддя і сприймається судом як окрема, самостійна і достатня підстава для скасування оскарженого податкового повідомлення - рішення в частині визначення основного платежу.

Продовжуючи розгляд справи в частині застосування контролюючим органом штрафу, суд бере до уваги, що неправомірність визначення контролюючим органом основного платежу призводить і до неправомірності застосованих штрафів.

Отже, оскаржене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню у частині застосованих штрафів.

Вирішуючи спір за епізодом про обчислення контролюючим органом пені, суд бере до уваги, що правовідносини з приводу нарахування пені унормовані приписами ст.129 Податкового кодексу України.

Так, згідно з п. 129.1 ст. 129 означеного кодексу нарахування пені розпочинається: у порядку п.п.129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України - при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); у порядку п.п.129.1.2 ст.129 Податкового кодексу України - при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); у порядку п.п.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України - при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, - після спливу 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання.

З процитованої норми закону чітко та однозначно випливає, що законодавцем передбачено три процедури нарахування пені, а саме: 1) у порядку п. 129.1.1 ст.129 Податкового кодексу України за рішеннями контролюючого органу, прийнятими по результатам податкової перевірки; 2) у порядку п. 129.1.2 ст.129 Податкового кодексу України за рішеннями контролюючого органу, винесеним у випадках коли податкове зобов`язання визначається органом доходів і зборів у силу закону; 3) у порядку п.п.129.1.3 ст.129 Податкового кодексу України за самостійно поданими платником деклараціями.

При цьому, у кожному з окреслених випадків нарахування пені розпочинається виключно після настання події узгодження грошового зобов`язання з податку (збору).

Можливість нарахування пені на недоїмку (тобто на занижене платником грошове зобов`язання - недоплату) від календарної дати закінчення певного звітного податкового періоду нормами Податкового кодексу України чітко не передбачена.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Оскільки положеннями Податкового кодексу України не встановлено чіткого порядку нарахування пені на занижене грошове зобов`язання платника (недоплату) до моменту настання події узгодження такого зобов`язання за рішенням контролюючого органу, то суд вважає, що позов у цій частині належить до задоволення, адже у спірних правовідносинах контролюючим органом 10.160,57грн. пені було нараховано до настання події узгодження грошового зобов`язання за винесеним контролюючим органом податковим повідомленням - рішенням про визначення 44.138,70грн. основного платежу з військового збору.

При цьому, окремо суд зважає, що обставини обґрунтованості визначення контролюючим органом 44.138,70грн. основного платежу з військового збору не знайшли підтвердження у ході судового розгляду справи.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що в абсолютному вигляді указане правило тягаря доказування може бути застосовано до випадку оскарження рішення владного суб`єкта, котрим для приватної особи створено новий обов`язок або створено перешкоди у реалізації вже існуючого права (інтересу).

Натомість у випадку, коли приватна особа у судовому порядку звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин, на думку суду, відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).

У спірних правовідносинах має місце перший з позначених випадків.

Підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскарженого рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт при виданні оскарженого рішення не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував з без достатньої повноти, скоєне діяння кваліфікував неправильно.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Оскільки спір склався з приводу помилкових дій саме Товариства, котре безпідставно перерахувало самостійно задекларовану суму грошових зобов`язань із військового збору на інший рахунок бюджету, то у силу ч. 8 ст. 139 КАС України суд вважає за необхідне тягар несення судових витрат покласти саме на заявника.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області від 22.04.2019 р. №7.

Роз`яснити, що судове рішення у повному обсязі складено у порядку ч.3 ст.243 КАС України 28 серпня 2019 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.