Справа № 320/1228/19
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 липня 2019 року м.Київ № 320/1228/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду- Брагіна О.Є.,

при секретарі судового засідання Бровчук Ю.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Каленченка В.І.,

представника відповідача - Стасюка Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності 1 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням військових обов`язків та зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 400 кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 р. В обґрунтування позову зазначив, що він у період з 25.12.1951 р. по 15.05.1977 р. проходив дійсну військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу і був звільнений з військової служби наказом Начальника Генерального штабу № 67 від 15.05.1977 р. Під час проходження військової служби приймав участь в бойових діях в складі танкового полку з 20.08.1968 р. по 01.01.1969 р. у ЧСРР.

23.01.2013 р., медико-соціальною експертною комісією при первинному огляді у позивача встановлено другу групу інвалідності по причині захворювання, отриманого в період проходження військової служби. 23.01.2014р. Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України встановлено, що захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 30.01.2014 р., медико-соціальною експертною комісією при черговому огляді позивачеві встановлено другу групу інвалідності по причині захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

25.03.2016 р., при повторному огляді медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено першу групу інвалідності у зв`язку з наявністю захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

09.10.2018 р., позивач направив до Київського обласного військового комісаріату заяву з проханням виплатити одноразову грошову допомогу внаслідок встановлення І групи інвалідності захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В свою чергу, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянувши подані документи, дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі Закону України від 04.04.2006 р. № 3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", з огляду на те, що інвалідність встановлена до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та пояснили, що ОСОБА_1 має право на одержання виплат, незважаючи на будь-які законодавчо обмежувальні строки та стверджував про неправильне застосування відповідачем норм матеріального права, оскільки ч. 2 п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 р. № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Крім того, позивач наполягав, що державні органи України зобов`язані забезпечити йому, як учаснику та інваліду бойових дій, виплату одноразової грошової допомоги у заявленому розмірі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та вказала, що згідно ч. 1,2 ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога гарантована державою, та здійснюється особам які мають право на її отримання.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" від 25.12.2013 р., встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Акцентувала увагу на тому, що відповідно до Порядку №975, у разі зміни групи інвалідності або причинного зв`язку інвалідності, доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, що зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності.

Позивач звернувся із заявою про призначення йому одноразової грошової допомоги 27.12.2017 р., в той час як інвалідність йому була встановлена 23.01.2013 р., тобто з пропуском строку звернення за отриманням одноразової грошової допомоги. Згідно із абз.2 п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у разі зміни групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із такими змінами, не здійснюється.

Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, встановивши фактичні обставини справи, зміст та характер спірних правовідносин, а також нормативно-правові акти, якими вони врегульовані, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Броварським МВ ГУ МВС України в Київській області 24 липня 1996 року.

Відповідно до довідки Броварського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області від 16.11.2017 №172, виданої ОСОБА_1 , 1931 року народження, позивач дійсно проходив службу у Збройних Силах з 25.12.1951 р. по 15.05.1977 р.

Також згідно із довідкою Броварського об`єднаного міського військового комісаріату від 16.11.2017 №66, виданої підполковнику у відставці ОСОБА_1 , позивач дійсно проходив військову службу в складі діючої армії у період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) у складі 237 танкового полку з 20.08.1968 р. по 01.01.1969 р. у ЧСРР.

Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил СРСР від 15.05.1977 №67 майора ОСОБА_1 , начальника 3 відділення Деражнянського районного військового комісаріату Хмельницької області звільнено з дійсної військової служби у запас за статтею 59 пункт «а» (за віком) із правом носіння військової форми одягу.

Судом встановлено, що згідно із довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0419442 від 23.01.2013 під час первинного огляду Броварською міжрайонною МСЕК позивачу встановлено з 23.01.2013 довічно другу групу інвалідності та зазначено причину інвалідності захворювання, отримане в період проходження військової служби. Згідно витягу з протоколу №812 від 23.01.2014 р. засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв отриманих колишнім військовослужбовцем, позивач має захворювання, пов`язане з перебуванням у країнах, де велись бойові дії.

На підставі довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0419442 від 23.01.2013 р. у зв`язку з захворюванням, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії, позивачу вперше була встановлена 2 група інвалідності.

З тих же підстав з 25.03.2016 р. була встановлена 1 група інвалідності, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК серії КИО-1 №0523947. Зважаючи на викладене, позивач подав до Департаменту фінансів МО України заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надавши всі необхідні документи.

Позивач був повідомлений про рішення Комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 22.02.2019 №23, яким йому відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки не подано документа, який свідчить про причини та обставини одержаного поранення, що передбачено п.11 Порядку №975 від 25.12.2013 р. призначення і виплати одноразової грошової допомоги; позивач звернувся за одержанням виплат із пропуском дворічного строку, встановленого законом.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке: згідно ч. 4 ст. 16-3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 р. № 975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулась протягом двох років після первинного встановлення інвалідності. Позивачу групу інвалідності змінено понад дворічний термін.

Статтею 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 вказаного Закону - одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно висновку Верховного Суду України щодо застосування ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», викладеному у постанові від 18.11.2014 р. (справа №21-446а14) право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і в тому випадку, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

За приписами ч. 1 ст. 244-1 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений в його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Суд вважає помилковим вмотивування відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги приписами Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) поранення, (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою КМ України від 28.05.2008 р. № 499, виходячи з наступного:

на день звернення позивача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги Закон України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» діяв із змінами, внесеними Законом України № 5040-VІ «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців». Частиною другою Прикінцевих положень Закону № 5040-VI встановлено, що дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства. Отже, Прикінцевими положеннями Закону № 5040-VI визначена його дія щодо кола осіб, на яких його положення, які набрали чинність з 1 січня 2014 року, не поширюються (зокрема, такими є особи, стосовно яких уже прийнято рішення про виплату одноразової грошової допомоги). Постанова КМ України № 975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», прийнята на реалізацію положень Закону № 2011-ХІІ (в редакції Закону № 5040-VI) містить положення (абзац третій пункту 2 Постанови № 975), за якими одноразова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, яке діяло на день виникнення права на отримання допомоги. Такі норми вказаної постанови звужують право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16, 16-2, 16-3 Закону № 2011-ХІІ (в редакції від 1 січня 2014 року) осіб з огляду на вказане. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим положеннями Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин інвалідності I групи, 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Отже, позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у відповідності з Порядком № 975 у зв`язку з встановленням йому першої групи інвалідності.

Суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що позивач не має права на призначення одноразової грошової допомоги на підставі приписів ч. 4. ст. 16-3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку № 975, оскільки зміна групи інвалідності відбулась понад дворічний термін, оскільки друга група інвалідності була встановлена позивачу вперше з 23.01.2013 р., але при цьому одноразова грошова допомога йому не виплачувалась. На спірні правовідносини поширюються норми Порядку № 975, оскільки вони набрали чинності з 24.01.2014 р., тобто до дати встановлення позивачу іншої групи інвалідності.

Така правова позиція висловлювалась Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалі від 30.05.2016 р., справа № К/800/11300/16. Посилання відповідача на ч. 4. ст. 16-3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 8 Порядку № 975 є безпідставним, оскільки вказані норми регламентують доплату одноразової грошової допомоги з урахуванням раніше виплачених сум, а позивач жодних виплат раніше не отримував.

За таких обставин відмова МО України в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» є протиправною.

Одночасно, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити та виплатити заявникові грошову допомогу у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, виходячи з такого:

на день ухвалення рішення стаття 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» є чинною в редакції Закону України № 2004-VIІІ від 06 квітня 2017 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 07.05.2017 року. Вказаним Законом № 2004-VIІІ стаття 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» викладена в новій редакції, встановлені інші (підвищені) розміри одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, зокрема у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІ групи в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Згідно ч. 2 Прикінцевих положень Закону № 2004-VIІІ дія цього Закону не поширюється на осіб, стосовно яких до набрання чинності цим Законом прийнято рішення про призначення та виплату їм одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності або які отримали замість зазначеної допомоги інші компенсаційні виплати відповідно до законодавства. Отже, Прикінцевими положеннями Закону № 2004-VIІІ визначена його дія щодо кола осіб, на яких його положення, які набрали чинності з 7 травня 2017 року, не поширюються (зокрема, такими є особи, стосовно яких уже прийнято рішення про виплату одноразової грошової допомоги). Постанова № 975 містить положення (абзац третій пункту 2 Постанови № 975), за якими одноразова допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, яке діяло на день виникнення права на отримання допомоги. Такі норми вказаної постанови звужують право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті16, 16-2,16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в редакції Закону України № 2004-VIІІ. З огляду на вказане, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим положеннями Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Задоволення позову в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги в розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, суперечить наведеним положенням статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в редакції Закону № 2004-VIІІ та звужує права позивача, у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАСУ суду надано право при розгляді адміністративної справи вийти за межі заявлених вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина. Тому, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених вимог та задовольнити позов в частині зобов`язання Міністерства оборони України призначити і виплати позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі та порядку, встановлених п."б" ч.1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Разом з тим, відповідач при призначенні одноразової грошової допомоги має враховувати наведені приписи Закону та згідно їм визначати розмір такої допомоги.

Суд зазначає, що згідно п. 13 Порядку № 975 - керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Згідно п. 15 вказаного Порядку рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.04.2005 р. «Афанасьєв проти України» вказав, що спосіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Частиною 3 ст. 2 КАС України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим частиною 3статті 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. На підставі частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом вбачається, що відповідач МО України в порушення Конституції України, законодавства України, підзаконних нормативно - правових актів незаконно та необґрунтовано відмовило позивачу у виплаті грошової допомоги, що дає підстави для часткового задоволення позовних вимог.

При вирішенні справи суд враховує, що спосіб захисту порушених прав позивача має бути ефективним, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тому суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, але у частині вимог щодо визнання протиправною відмови у виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 та виплати такої допомоги у відповідності до чинних нормативно-правових актів.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Зобов`язати Міністерство оборони України (код 00034022, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6) призначити та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу у розмірі та порядку, встановлених п."б" ч.1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
У задоволенні решти позовних вимог, -відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя Брагіна О.Є.