Справа № 440/1666/19
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року

м. Полтава

Справа № 440/1666/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді – Костенко Г.В.,

за участю:

секретаря судового засідання – Ніценко А.О.,

представника позивача – Фелоненко Г.М.,

представника відповідача – Фоменко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішень.

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2019 року Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)" звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Полтавській області якій просить визнати протиправними та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2019 №Ю- на суму 652637,59 грн, від 19.03.2019 №Ю- на суму 9538,33 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.03.2019 № на суму 326318,80 грн та від 19.03.2019 № на суму 4769,17 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат (авансових платежів), на які нараховується авансовий внесок від 19.03.2019 № на суму 73142,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на протиправність висновків документальної планової виїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування оскільки відповідні висновки контролюючого органу ґрунтуються на помилковому судженні про те, що позивач є роботодавцем для засуджених, які виконували роботи за договором про використання праці засуджених, укладеним з Державною установою «Крюковська виправна колонія (№29)», а не з позивачем. З огляду на те, що позивач не є роботодавцем по відношенню до засуджених, а отже на нього не розповсюджуються вимоги трудового законодавства щодо забезпечення виплати працівникам заробітної плати у розмірі, не нижчому за розмір мінімальної заробітної плати і так само обов'язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

30 травня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, за змістом якого відповідач вказує, що порушення, встановлені в ході перевірки позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, висновки якого стали підставою для винесення спірних рішень. Зазначив, що підприємство позивача відповідно до чинного законодавства є роботодавцем щодо засуджених та податковим агентом в частині несення обов`язку зі сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т.1 а.с.91-93).

20 червня 2019 року відповідач надав до суду додаткові пояснення (т. 2.а.с.34-36).

Ухвалою суду від 04 липня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів.

Ухвалою суду від 30 липня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» ( ) є зареєстрованою юридичною особою, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис від 02.06.2000, 06.09.2005 за №1 000249 (т. 1 а.с.78). Підприємство має статус державного підприємства, яке здійснює господарську діяльність основний вид економічної діяльності-вирощування зернових культур (крім рису) бобових культур і насіння олійних культур.

У період з 29.01.2019 по 25.02.2019 рік посадовими особами ГУ ДФС у Полтавській області на підставі направлень від 04.01.2019 №40,41 та згідно з наказом від 04.01.2019 №30 була проведена планова виїзна документальна перевірка Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» з питань правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018 та правильності нарахування, обчислення, сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2018, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки, результати якої оформлено актом від 28.02.2019 №260/16-31-13-06-14/08680649 (т.1 а.с.109-139).

Вказаним актом сформовано висновки щодо виявлених перевіркою порушень ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» вимог податкового законодавства на підставі якого в подальшому прийняті зокрема оскаржувані Вимоги про сплату боргу (недоїмки):

- від 19.03.2019 року № Ю на суму 652 637 грн.59 коп, та від 19.03.2019 року № Ю на суму 9 538 грн.33 коп. Крім того винесено рішення про застосування штрафних санкцій від 19.03.2019 № на суму - 326 318,80 грн., від 19.03.2019 року № на суму – 4 769,17 грн., та від 19.03.2019 року № на суму-73 142,81грн (т.1 а.с.80-84).

Позивач не погодився із зазначеними рішеннями та оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку доводам позивача та запереченням відповідача, суд виходить з наступного.

Як свідчить зміст акту перевірки від 28.02.2019 №260/16-31-13-06-14/08680649 підставою для прийняття оскаржуваних рішень фактично слугував лише висновок контролюючого органу про те, що відносини між позивачем та засудженими носять характер трудових, оскільки оформлення трудових відносин із засудженими здійснювалося за наказами ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» «Про працевлаштування засуджених на підставі затверджених штатів виробничого та невиробничого персоналу» та наказами «Про прийняття на роботу засуджених». У зв`язку з цим відповідач стверджує, що відповідно до чинного законодавства позивач є роботодавцем та податковим агентом у таких відносинах.

В той же час, платники та порядок нарахування єдиного соціального внеску визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 4 якого встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, діючим законодавством передбачено загальний обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску однак у правовідносинах пов`язаних з наймом працівників такий обов`язок покладено лише на роботодавця, як податкового агента.

Тобто, при розгляді даного публічно-правового спору необхідно з`ясувати обставини наявності трудових відносин між позивачем, як податковим агентом, та засудженими, з доходів яких відповідач обчислював суми грошових зобов`язань, відображених у спірних податкових вимогах та рішеннях про застосування штрафних санкцій

Відповідно, для з`ясування правовідносин, пов`язаних з використанням праці засуджених, слід звернутися до спеціальних нормативно-правових актів, якими регулюються порядок відбування покарання засуджених до позбавлення волі, оскільки відповідно до підпункту 6 частини другої статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням, зокрема тих особливостей, що трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Положеннями частини першої статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірного питання) визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Як з`ясовано судовим розглядом, між ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» (Замовник) та ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)» (Виконавець) укладались договори на використання праці осіб позбавлених волі та договори про залучення осіб позбавлених волі до суспільно-корисної праці на контрагентських об’єктах, відповідно яких Виконавець надавав в розпорядження Замовника робочу силу з числа осіб позбавлених волі для проведення господарських робіт та виконував роботи силами засуджених ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)».

Відповідно до вищезазначених договорів праця осіб позбавлених волі оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

На виконання умов договорів, укладених позивачем із ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)», в розпорядження Замовника було надано засуджених до позбавлення волі осіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт.

Відповідно до даних актів визначались суми заробітку, які підлягали перерахуванню на рахунки ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)» та зарахуванню на особові рахунки засуджених.

Як пояснював у судових засіданнях представник позивача, ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)» не має доступу до особових рахунків засуджених і ніколи не здійснювало перерахування коштів безпосередньо засудженим у вигляді заробітної плати чи інших. Тобто, позивач не здійснював оплату роботи засуджених осіб безпосередньо, натомість відповідні кошти, в силу вимог договору, перераховувались на рахунки установи виконання покарань у відповідності до умов договорів про залучення засуджених осіб та в подальшому саме установа виконання покарань здійснювала відповідні виплати засудженим, з якою і були укладені відповідні договори із засудженими.

Оцінюючи вищенаведені доводи, суд встановив наступне.

Відповідно до акту перевірки від 28.02.2019 №260/16-31-13-06-14/08680649 планова виїзна документальна перевірка стосовно правильності нарахування, обчислення, сплати єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування була проведена за період з 01.01.2011 по 30.09.2018. Тож при вирішенні спору слід визначитися із законодавством, яке діяло у перевірений період.

Так, Верховною Радою України 07.09.2016 ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 №1492-VIII (набрав чинності 08.10.2016), яким, зокрема, внесено зміни до ч. 1 ст. 118 КВК України, згідно з якими в`язні залучаються до оплачуваної праці на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором).

Відповідно до ч. 37 ст. 1 Закону №1492-VIII абзаци перший і третій частини першої ст. 118 КВК України викладено в такій редакції:

"1. Засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції";

«Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом».

Тобто, з 08.10.2016 виникли юридичні підстави для укладання строкових трудових договорів із засудженими.

Стаття 118 Кримінально-виконавчого кодексу України в редакції, що діяла з 08.10.2016 по 28.08.2018 передбачала можливість укладати строкові трудові договори виключно із виправною колонією. Тобто залучення засуджених на підприємствах колоній або інших форм власності могло відбуватися (за умов укладання) на підставі строкових трудових договорів, які могли укладатися виключно із засудженими і виправною колонією.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності з 28.08.2018, було внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину першу викладено в такій редакції:

"1. Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами".

Тобто лише з 28.08.2018 виникли юридичні підстави для укладання трудових договорів між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг (і відповідні трудові договори в обов`язковому порядку мали бути погоджені з установою виконання покарань).

Відповідно до чинної редакції статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Таким чином законодавець хоча й відніс правовідносини з приводу використання праці засуджених до трудових (оскільки є очевидна і нагальна необхідність у їх врегулюванні), але поряд з цим зазначив, що регулювання таких правовідносин здійснюється відповідно до законодавства про працю але з особливостями, визначеними Кримінально-виконавчим кодексом України.

Крім вказаного Кодексу особливості врегулювання таких відносин визначаються й підзаконними нормативними актами.

Так, Міністерством юстиції України за №396/5 від 07.03.2013 виданий наказ «Про затвердження Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі», який зареєстрований 11.03.2013 за №387/22919 (надалі - Інструкція №396/5).

Пунктами 2.1. та 2.2 Інструкції №396/5 передбачено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Аналіз наведених нормативно-правових актів дозволяє суду зробити висновок про те, що в силу вимог закону правовідносини з приводу використання праці засуджених є специфічними і в силу своєї специфіки підлягають врегулюванню спеціальними нормативно-правовими актами, до числа яких відноситься, зокрема, Кримінально-виконавчий кодекс України.

Враховуючи ту обставину, що вказаний Кодекс не передбачає можливості укладення трудових договорів замовником безпосередньо із засудженими, то в даному випадку ДП «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)», яке виступало замовником перед установою виконання покарань, не є роботодавцем, а тому відповідно не має статусу податкового агента у правовідносинах, пов`язаних із використанням праці засуджених.

Окрім того, суд зазначає, що чинним податковим законодавством не визначено порядок оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Відсутність у податковому законодавстві належно закріпленого порядку обчислення податків та єдиного внеску за працівників - фізичних осіб, які відбувають покарання, повертає до норми статті 118 КВК України, якою передбачено, що праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом. При цьому зазначений Кодекс не визначає правил оподаткування доходів, виплачених за працю засуджених.

Відсутність правового регулювання з даного приводу не надає податковому органу права поширювати на ці специфічні правовідносини загальні норми і правила оподаткування, у зв`язку з чим та з огляду на встановлені судовим розглядом обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність прийняття вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та відповідно їх протиправність.

Враховуючи факт протиправності прийняття вимог про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску слід також визнати і відсутність підстав застосування відповідних штрафних санкцій.

За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у сумі 15996,11 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1553 від 07.05.2019 (а.с.4).

Таким чином, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати зі сплати судового збору у сумі 15996,11 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)" (вул. Миру, 4, с.Божківське, Полтавський район, Полтавська область, 38734, ) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішень - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2019 №Ю-.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2019 №Ю-.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Полтавській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.03.2019 №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Полтавській області про застосування штрафних санкцій за несплату, неповну або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат (авансових платежів), на які нараховується авансовий внесок від 19.03.2019 №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області () на користь Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№29)" () витрати зі сплати судового збору в сумі 15996 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот дев'яносто шість) грн. 11 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21 серпня 2019 року.

Головуючий суддя

Г.В. Костенко