Справа № 640/5681/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 серпня 2019 року № 640/5681/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини, треті особи: Директор Національного антикорупційного бюро України Ситник Артем Сергійович, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ), Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини (далі - Омбудсмен), в якій просив про:

- визнання протиправною бездіяльності НАБУ та Омбудсмена щодо ненадання позивачу інформації, зазначеної у запитах 1, 3, 4 про доступ до публічної інформації від 17.10.2018 та 24.10.2018 та невжиття заходів реагування на порушення законодавства про інформацію;

- зобов`язання НАБУ надати протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду ОСОБА_1 інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальних провадженнях №0000137 від 20.01.2017 та №0000070 від 30.01.2018 протягом часу, за який була витребувана інформація;

- зобов`язання Омбудсмена в межах повноважень вирішити питання щодо реалізації повноважень, передбачених пунктами 11, 12, 14 частини першої статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а також притягнення винних працівників НАБУ та Секретаріату Омбудсмена у протиправній бездіяльності, наслідком яких відбулось тривале порушення прав відповідача та їх своєчасне не поновлення, до відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови НАБУ, як розпорядника інформації, у наданні позивачу інформації, яка є відкритою, щодо осіб, які брали участь у досудовому розслідуванні у вказаних кримінальних провадженнях, що порушує права позивача на доступ до інформації та невжиття Омбудсменом заходів щодо притягнення відповідних осіб до дисциплінарної відповідальності за ненадання запитуваної інформації.

У відзиві представник НАБУ зазначив, що розголошення відомостей досудового розслідування можливе виключно у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством України та за наявності письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Представник НАБУ також звернув увагу, що запит позивача містить питання, які за своєю суттю потребують підготовки інформації та формування нового документа, в той час як важливою ознакою публічної інформації є її попередня фіксація.

Як стверджує представник НАБУ, листи-звернення позивача розглядалися в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», оскільки запити містили питання, які за своєю суттю потребують підготовки інформації та формування нового документа, тобто не були попередньо зафіксовані.

Зважаючи на наведене, представник НАБУ просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Омбудсмен та/або його представник не подали до суду відзив на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи (т. 1 а.с. 61), 17.10.2018 НАБУ отримано запит позивача на отримання публічної інформації, в якому він просив надати інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №0000137 від 20.01.2017 із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 20.01.2017 по дату отримання запиту (далі - Запит 1).

За результатами розгляду Запиту 1, НАБУ листом від 30.10.2018 №0434-190/40661 (т. 1 а.с. 22, 62) повідомлено Головному управлінню Національної поліції в Харківській області та позивачу про те, що листом від 16.10.2018 №0434-192/38947-ДСК матеріали кримінального провадження №0000137 від 20.01.2017 направлені для подальшого здійснення досудового розслідування до Головного управління Національної поліції в Харківській області, з урахуванням чого Запит 1 направлено для розгляду в межах вказаного кримінального провадження, а також висловлено прохання про повідомлення заявника у передбачений законодавством строк.

З матеріалів справи також вбачається, що 17.10.2018 НАБУ отримано запит позивача на отримання публічної інформації (т. 1 а.с. 53), в якому він просив надати інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017 із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 28.11.2017 по дату отримання запиту (далі - Запит 2).

За результатами розгляду Запиту 2, НАБУ листом від 23.10.2018 № 13-188/39921 (т. 1 а.с. 17-18, 54-55) повідомлено позивачу, що важливою ознакою публічної інформації є її попередня фіксація, в той час як задоволення запиту не вимагає створення нової інформації. Прохання надати роз`яснення та відповіді на питання не може вважатися запитом на отримання публічної інформації.

Запит 2 містить питання, що за своєю суттю потребують підготовки інформації та формування нового документа і, як наслідок, не підпадають під дію статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Крім того, відповідно до частини другої статті 2 такого Закону, він не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регламентуються спеціальним законом.

Ураховуючи законодавчі норми, порушені питання за своїм змістом не є предметом правового регулювання Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Разом з тим, надання інформації та документів у кримінальному провадженні врегульовано спеціальним законом - Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України). Інформація стосовно посадових осіб НАБУ, які здійснювали досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000836 від 28.11.2017, відповідно до частини першої статті 222 КПК України є відомостями досудового розслідування, котрі можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Таким чином, для отримання запитуваної інформації позивачу рекомендовано звернутись до слідчого або прокурора у вказаному кримінальному провадженні у порядку, передбаченому КПК України.

Одночасно позивачу роз`яснено, що у разі незгоди з прийнятим рішенням, він має право згідно з статтею 17 Закону України «Про звернення громадян» оскаржити його посадовій особі вищого рівня або до суду.

Водночас, 17.10.2018 НАБУ отримано запит позивача на отримання публічної інформації (т. 1 а.с. 58), в якому він просив надати інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №0000070 від 30.01.2018 із зазначенням посади, прізвища, ініціалів та/або імені, по-батькові за період з 30.01.2018 по 01.05.2018 (далі - Запит 3).

За результатами розгляду Запиту 3, НАБУ складено лист від 05.11.2018 №131-188/41513 (т. 1 а.с. 59-60), в якому зазначено те саме, у тому числі підстави відмови у наданні запитуваної інформації, що і у відповіді на Запит 2.

Разом з тим, 24.10.2018 позивач звернувся до НАБУ з інформаційним запитом (т. 1 а.с. 56), в якому просив:

повідомити підстави невиконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо надання витребуваної інформації щодо кримінального провадження №0000137 від 20.01.2017 або аргументованої відмови у її наданні протягом 5 днів з дня отримання запиту у формі, яка запитувалася;

надати інформацію про посадових осіб, відповідальних за опрацювання направленого запиту від 17.10.2018;

надати інформацію, запитувану по кримінальному провадженню №0000137 від 20.01.2017 (далі - Запит 4).

За результатами розгляду такого запиту, НАБУ листом від 30.10.2018 №13-188/40694 (т. 1 а.с. 57) повідомлено позивачу, що про наслідки розгляду запиту на інформацію від 17.10.2018 надано відповідь протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту, за підписом керівника Управління внутрішнього контролю Осипчука Р.С., виконавець - детектив відділу запобігання корупції та інформаційної безпеки Управління внутрішнього контролю Гайданка А.І., а також додано копію листа-відповіді від 23.10.2018 №13-188/39921. Одночасно, позивачу роз`яснено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.

В подальшому, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Омбудсмена та його секретаріату зі скаргою від 16.11.2018 (т. 1 а.с. 26-31) про усунення порушень права на доступ до публічної інформації та притягнення правопорушників до адміністративної відповідальності за статтею 2123 КУпАП, в якій просив:

провести перевірку на предмет вчинення адміністративних правопорушень посадовими особами НАБУ, які у межах повноважень зобов`язані забезпечувати додержання законодавства про доступ до публічної інформації, розпорядником якої є НАБУ, та безпосередньо його виконувати;

притягнути до адміністративної відповідальності осіб, які протиправно обмежили доступ до публічної інформації, а саме: щодо Запитів 1, 3 та 4;

направити до НАБУ акти реагування на зазначені порушення права на доступ до публічної інформації з метою їх усунення та надання запитуваних відомостей;

про результати розгляду скарги у встановленому законодавством порядку поінформувати позивача.

Листом від 20.12.2018 №17/15-Ч330421.18/20-32 (т. 1 а.с. 32-33), за результатами розгляду вказаної скарги позивача, керівник секретаріату Омбудсмена повідомив позивачу, що інформація, що міститься в процесуальних документах, зокрема, про хід досудового розслідування, зібрані докази, проведені та заплановані слідчі дії, про учасників провадження (свідки, потерпілі, слідчі працівники тощо) є таємною інформацією. Поширення інформації з обмеженим доступом допускається у випадках, коли така інформація є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності/бездіяльності фізичних або юридичних осіб тощо (стаття 29 Закону України «Про інформацію»).

Однак, ані зі змісту звернення позивача до Омбудсмена, ані зі змісту запиту до НАБУ не вдалося встановити в чому полягає суспільний інтерес в отриманні запитуваної інформації, окрім особистого інтересу позивача.

Таким чином, порушень посадовими особами НАБУ вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» не виявлено.

Також зазначено, що порядок ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, зокрема, з інформацією щодо осіб, які беруть участь у досудовому розслідуванні регулюється виключно нормами КПК України, а не нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З огляду на що, зазначено про відсутність підстав для вжиття Омбудсменом заходів реагування за звернення позивача, а також вказано на порядок оскарження відповідно до статті 16 Закону України «Про звернення громадян».

Не погодившись з висновком керівника секретаріату Омбудсмена, позивач звернувся зі скаргою від 14.01.2019 до Омбудсмена (т. 1 а.с. 35-36) про незаконну бездіяльність керівника секретаріату та поновлення порушеного права на належний розгляд скарги, в якій зазначив, зокрема, що питання порушення строків, встановлених Законом України «Про доступ до публічної інформації», щодо надання відповідей на запити про доступ до публічної інформації, а також не надання відповідей на запити - взагалі залишилися поза увагою.

З огляду на наведене, позивач просив: вжити передбачених законодавством заходів реагування на порушення вимог Конституції та Законів України керівником секретаріату Омбудсмена; поновити порушене право на належний, у відповідності до вимог законодавства, розгляд скарги від 16.11.2018 шляхом розгляду її по суті; про результати розгляду скарги та вжиття відповідних заходів повідомити письмово.

Розглянувши наведену скаргу, Омбудсменом листом від 18.02.2019 №1589.4/Ч-686.3/19/20/22.4 (т. 1 а.с. 37-38) повідомлено позивачу, що порядок отримання інформації про кримінальне провадження, а також ознайомлення з матеріалами кримінального провадження сторін кримінального процесу передбачено виключно КПК України. З огляду на те, що порядок розгляду запитів позивача не регулюється положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», відсутній обов`язок застосування визначених таким законом строків щодо їх розгляду та надання відповідей.

З урахуванням зазначеного, позиція керівника секретаріату, викладена у листі від 20.12.2018 №17/15-Ч330421.18/20-32 є обґрунтованою, а аргументи та зауваження, викладені у скарзі, не спростовують її. Також позивачу повідомлено, що у разі незгоди з відповіддю, він може оскаржити її в судовому порядку.

Вважаючи свої права порушеними відповідачами, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Деталізацію наведене право отримало у Законі України «Про звернення громадян». Відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону. Тому він є спеціальним у цій сфері, але ним не вичерпується поняття «спеціальний закон», що вживається у частині другій статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що це заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Таким чином, Закон України «Про доступ до публічної інформації» не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №359/6551/17 (адміністративне провадження № К/9901/51067/18).

З аналізу змісту Запитів 1, 2 та 3 вбачається, що надання відповіді на питання, які у них ставляться, а саме - щодо всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у зазначених кримінальних провадженнях, потребує додаткового аналізу (збирання та формування даних) та відомості, які просить надати заявник не є заздалегідь зафіксованими будь-якими засобами, а тому не підпадають під поняття «публічна інформація» згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації».

В той же час, відповідно до частини першої статті 221 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається.

Згідно з частиною першою статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

З аналізу викладених норм вбачається, що з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, будь-яка інформація або документи, пов`язані з відповідним кримінальним провадженням, надаються для ознайомлення виключно на підставі та у порядку, що визначений кримінальним процесуальним законодавством України.

Як вже встановлено судом, Запити 1 (щодо Запиту 2 позивач не заявляє позовні вимоги, оскільки оскаржує відмову у межах справи №826/17916/18), 3 та 4 позивача стосувались посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у зазначених кримінальних провадженнях, що є частиною матеріалів досудового розслідування таких кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, Запит 4 фактично дублював Запит 2, на який НАБУ надало відповідь та правомірність відповіді на яке вже оскаржується у межах іншої справи.

Таким чином, НАБУ повідомлено про надання відповіді на Запит 2 і не продубльовано саму відповідь, а надано копію листа-відповіді на Запит 2, з зазначенням відповідальних за опрацювання запиту посадових осіб, про яких просив позивач, з огляду на що суд вважає таку відповідь правомірною.

Інакше кажучи, позивач фактично намагається оскаржити відмову, викладену у листі-відповіді на Запит 2, яка, як вже встановлено судом, оскаржується у межах справи №826/17916/18.

На думку суду, НАБУ також правомірно переадресувало Запит 1 та надало позивачу відповідь, що матеріали кримінального провадження №0000137 від 20.01.2017 направлені для подальшого здійснення досудового розслідування до Головного управління Національної поліції в Харківській області, тобто НАБУ, на момент виникнення інформаційних відносин, не мало у розпорядженні такої інформації і більше того, така інформація є частиною матеріалів досудового розслідування - повинна надаватись виключно у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством України.

Одночасно, НАБУ правомірно відмовило позивачеві у наданні інформації щодо всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні №0000070 від 30.01.2018 (Запит 3), так як вказана інформація безпосередньо стосується та фактично є відомостями досудового розслідування і, відповідно, без дозволу на те слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим, надана бути не може.

Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що запитувана інформація вже була створена (складена) до початку досудових проваджень та/або до початку виконання посадових (службових) повноважень у зазначених кримінальних провадженнях, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки (1) доказів на підтвердження створення (складення) такої інформації позивачем суду не надано, (2) сам по собі факт того, що зазначена інформація можливо існувала до початку досудових проваджень тощо, не змінює її статусу, як складової матеріалів досудового розслідування, станом на момент звернення позивача з запитами - виникнення інформаційних відносин.

Отже, проаналізувавши вказані обставини, в контексті наведених норм, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною бездіяльності НАБУ щодо ненадання позивачу інформації, зазначеної у запитах 1, 3, 4 про доступ до публічної інформації від 17.10.2018 та 24.10.2018, а відтак, і для зобов`язання НАБУ надати протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду ОСОБА_1 інформацію про всіх посадових та службових осіб, які виконуючи свої посадові (службові) обов`язки брали участь в досудовому розслідуванні у кримінальних провадженнях №0000137 від 20.01.2017 та №0000070 від 30.01.2018 протягом часу, за який була витребувана інформація.

У зв`язку з цим необхідно зазначити, що, як стверджує позивач, він не отримував відповідь на Запит 3 (т. 1 а.с. 8), натомість НАБУ, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України, не надано суду доказів на підтвердження направлення та отримання позивачем відповіді на Запит 3.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі №826/7380/15 (провадження №11-778апп18), постанові Верховного Суду від 10.05.2019 у справі №161/10774/17 (адміністративне провадження №К/9901/58172/18).

З огляду на наведене, а також з метою ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати НАБУ надіслати позивачу лист-відповідь від 05.11.2018 №131-188/41513.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Разом з тим, одержавши запит на інформацію, який подано згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації», проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до Закону України «Про звернення громадян», розпорядник інформації, відмовляючи у задоволенні такого запиту, повинен, з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості, розглянути запит за Законом України «Про звернення громадян». При цьому, запитувача повинно бути повідомлено у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

З матеріалів справи вбачається, що відповідь на Запит 1 позивачем отримано 30.10.2018, тобто з порушенням встановленого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку.

Як вже встановлено судом, позивач не отримав відповідь на Запит 3, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Водночас, з наданої відповідачем копії відповіді на Запит 3 видно (т. 1 а.с. 59), що вона датована 05.11.2018, що також свідчить про порушення встановленого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку надання відповіді на запит.

В цьому контексті варто також зазначити, що у відповіді на Запит 3 НАБУ вказує про розгляд такого запиту в порядку Закону України «Про звернення громадян», проте запитувачу - позивачу не повідомлено у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до вказаного Закону.

Разом з тим, неповідомлення про розгляд запиту в порядку Закону України «Про звернення громадян» не дає підстави для висновку, що запитувана інформація автоматично стає публічною, а свідчить лише про порушення встановленого порядку, у тому числі встановленого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку надання відповіді, незалежно від того задовольняє розпорядник інформації запит чи відмовляє.

Позивач стверджує (т. 1 а.с. 8), що відповідь на Запит 4 отримав 01.11.2018, що не спростовано НАБУ, а відтак також є порушенням встановленого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку, оскільки п`ятий день - останній день надання (направлення) відповіді, припадав на 30.11.2018.

Проте, вказані обставини залишились поза увагою керівника секретаріату Омбудсмена в ході розгляду скарги позивача, на дії якого скаржився останній до Омбудсмена.

Крім того, суд вважає помилковим твердження Омбудсмена, зробленого за результатами розгляду скарги позивача, про те, що порядок розгляду запитів позивача не регулюється положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому відсутній обов`язок застосування визначених таким законом строків щодо їх розгляду та надання відповідей, з огляду на те, що (1) вказаним Законом такої можливості не передбачено, (2) вказані обставини можуть бути підставою для відмови в задоволенні запиту на інформацію, яка має бути надана у встановлений частиною першою статті 20 Закону строк, а не підставою для нерозгляду запиту в межах Закону України «Про доступ до публічної інформації» чи взагалі.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність бездіяльності Омбудсмена щодо невжиття заходів реагування на порушення законодавства про інформацію.

Поряд з тим, частиною першою статті 17 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що парламентський контроль за дотриманням права людини на доступ до інформації здійснюється Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, тимчасовими слідчими комісіями Верховної Ради України, народними депутатами України.

Згідно з пунктами частини першої статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений має право: направляти у відповідні органи акти реагування Уповноваженого у разі виявлення порушень прав і свобод людини і громадянина для вжиття цими органами заходів; перевіряти стан додержання встановлених прав і свобод людини і громадянина відповідними державними органами, в тому числі тими, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, здійснюють виконання судових рішень, вносити в установленому порядку пропозиції щодо поліпшення діяльності таких органів у цій сфері; здійснювати інші повноваження, визначені законом.

Частинами першою та п`ятою статті 14 названого Закону встановлено, що Уповноважений зобов`язаний додержуватися Конституції України і законів України, інших правових актів, прав та охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, забезпечувати виконання покладених на нього функцій та повною мірою використовувати надані йому права. Уповноважений здійснює парламентський контроль за дотриманням права на доступ до публічної інформації.

За змістом статті 16 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» актами реагування Уповноваженого щодо порушень положень Конституції України, законів України, міжнародних договорів України стосовно прав і свобод людини і громадянина є конституційне подання Уповноваженого та подання до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та їх посадових і службових осіб. Подання Уповноваженого - акт, який вноситься Уповноваженим до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх посадовим і службовим особам для вжиття відповідних заходів у місячний строк щодо усунення виявлених порушень прав і свобод людини і громадянина.

Водночас, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічне по своїй суті поняття дискреційних повноважень міститься у пункті 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, а саме - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, межі дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень висвітлені у науковому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pro_sud/naukovi_visnovki/nauk_visnovok_01_03_2018).

Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Також необхідно зважати на те, що з огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Відтак, зобов`язання Омбудсмена в межах повноважень вирішити питання щодо реалізації повноважень, передбачених пунктами 11, 12, 14 частини першої статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а також притягнення винних працівників НАБУ та секретаріату Омбудсмена у протиправній бездіяльності, наслідком яких відбулось тривале порушення прав відповідача та їх своєчасне не поновлення, до відповідальності, буде за висновком суду втручанням у дискреційні повноваження Омбудсмена, з огляду на що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Натомість, враховуючи встановлені судом обставини, з урахуванням наведених норм, а також з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та захистити порушені права позивача шляхом зобов`язання Омбудсмена повторно розглянути скаргу позивача від 14.01.2019 про незаконну бездіяльність керівника секретаріату та поновлення порушеного права на належний розгляд скарги, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду достатніх беззаперечних доказів і не довели правомірності своїх дій у повному обсязі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до частини третьої статті 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та з Омбудсмена, оскільки позовні вимоги саме до нього задоволено судом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини, треті особи: Директор Національного антикорупційного бюро України Ситник Артем Сергійович, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України надіслати ОСОБА_1 лист-відповідь від 05.11.2018 №131-188/41513.

Визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини щодо невжиття заходів реагування на порушення законодавства про інформацію.

Зобов`язати Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.01.2019 про незаконну бездіяльність керівника секретаріату Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини та поновлення порушеного права на належний розгляд скарги, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в особі Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач - Національне антикорупційне бюро України (місцезнаходження юридичної особи: 03035, місто Київ, вулиця Василя Сурикова, будинок 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 39751280).

Відповідач - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини (місцезнаходження юридичної особи: 01008, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 21/8; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 21661556).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Директор Національного антикорупційного бюро України Ситник Артем Сергійович (місцезнаходження юридичної особи: 03035, місто Київ, вулиця Василя Сурикова, будинок 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 39751280).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (місцезнаходження юридичної особи: 01008, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 21/8; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 21661556).

Суддя О.М. Чудак