Справа № 620/1035/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1035/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Степанюка А.Г.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство "Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства" про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Ніжинської міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення 43 сесії 7 скликання Ніжинської міської ради від 28 вересня 2018 року щодо надання дозволу комунальному підприємству «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішення Ніжинської міської ради №36-43/2018 від 28 вересня 2018 року, у частині надання дозволу комунальному підприємству «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води), є протиправним оскільки земельна ділянка, на якій розташована будівля «Каналізаційно-насосна станція» АДРЕСА_1 , відноситься до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ), на якій розміщена житлова забудова позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року даний адміністративний позов залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не представлено жодних доказів того, що земельна ділянка, виділена згідно оскаржуваного рішення міської ради для обслуговування каналізаційно-насосної станції, накладається на земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача. Також суд зазначив, що позивачем не доведено факт порушення її прав оскаржуваним рішенням.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

За твердженням апелянта земельна ділянка орієнтовною площею 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована будівля «Каналізаційно-насосна станція», відноситься до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ), що порушує її право мирно володіти своїм майном.

23 серпня 2019 року до суду надійшов відзив від Ніжинської міської ради, в якому позивач заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване позивачем рішення без змін.

Розглянувши матеріали справи та вказану апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 06 вересня 2018 року до Ніжинської міської ради надійшла заява комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки площею 0,09 га за адресою; АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води).

Відповідно до п. 1.10 рішення Ніжинської міської ради № 20-47/2014 від 09 січня 2014 року «Про присвоєння адрес» будівлі каналізаційної насосної станції комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» присвоєно адресу; м. Ніжин, вул. Євлашівська, буд. 12Б.

Згідно технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» за адресою м. Ніжин, вул. Євлашівська, 12-Б розташована будівля «Каналізаційно-насосна станція» 1954 року побудови.

За інформаційною довідкою комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» №710 від 18 вересня 2018 року будівля «Каналізаційно-насосна станція» розташована за адресою м. Ніжин, вул. Євлашівська, 12-Б перебуває на балансі підприємства.

28 вересня 2018 року на 43 сесії VII скликання Ніжинською міською радою прийнято рішення № 36-43/2018 «Про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердження проектів землеустрою, припинення права користування земельними ділянками, надання земельних ділянок юридичним особам».

Згідно п.1 цього рішення Ніжинською міською радою надано дозвіл комунальному підприємству «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води).

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 12 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; організація землеустрою, тощо.

Згідно п. 34 ч.1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних міських рад.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.п. «а» п. 2 статті 92 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Пунктом 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини другої статті 92 цього Кодексу, на праві постійного користування.

Відповідно до ч. 1 статті 113 Земельного кодексу України, навколо об`єктів, де є підземні та відкриті джерела водопостачання, водозабірні та водоочисні споруди, водоводи, об`єкти оздоровчого призначення та інші, для їх санітарно-епідеміологічної захищеності створюються зони санітарної охорони.

Розміри санітарно-захисних зон від каналізаційних очисних споруд і насосних станцій до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, продовольчих складів, підприємств харчової промисловості (з урахуванням їх перспективного розширення) приймаються згідно пункту 17.1.1 ДБН 8.2.5-75:2013 «Каналізація. Зовнішні мережі та споруди. Основні положення проектування», затвердженого наказами Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 08 квітня 2013 року №134 та від 28 серпня 2013 року №410.

Абзац 1 ч. 7 статті 118 Земельного Кодексу України передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У цій справі встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , згідно земельно-кадастрових даних, відноситься до земель м. Ніжин, що не надані у власність або користування. Даних про невідповідність місця її розташування вимогам законів, прийнятих відповідно актів не встановлено, тому у відповідача були відсутні передбачені законом підставі для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,09 га у власність для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власницею 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 . При цьому, як співвласниця вказаного домоволодіння, вона має право користування земельною ділянкою за вказаною адресою.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована будівля «Каналізаційно-насосна станція» якимось чином накладається на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому суд не знайшов підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів, оскільки свідоцтво нотаріуса про належність земельної ділянки №7084/ від 06 квітня 1951 року, як і інвентаризаційна справа на домоволодіння по АДРЕСА_3 не дадуть змоги встановити наявність чи відсутність факту накладення зазначених вище земельних ділянок одна на одну, оскільки наразі ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не виділена в натурі.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Ніжин. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речові права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , у позивача відсутні.

Натомість, у 1953 році частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 була передана військовій частині № НОМЕР_1 для будівництва станції перекачки, що підтверджується копією довідки №1052 від 08 квітня 1953 року, виданої військовою частиною № НОМЕР_1 власнику домоволодіння по АДРЕСА_4 ОСОБА_2 . Згідно договору купівлі-продажу від 05 травня 1955 року житловий будинок по АДРЕСА_4 розміщено на земельній ділянці площею 2397 м. кв. Водночас, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 листопада 2007 року житловий будинок АДРЕСА_2 ) розташовано на земельній ділянці площею 1936 м.кв.

Отже, наведене свідчить про відсутність доказів накладення наразі земельної ділянки, що виділена згідно оскаржуваного рішення міської ради для обслуговування каналізаційно-насосної станції на земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача.

Також колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що надання дозволу уповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність чи користування з підстав, визначених законом, зокрема, у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів та з інших, визначених законом, підстав.

Як встановлено судом та не спростовується матеріалами справи, на момент прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка не перебували у власності або користуванні фізичних чи юридичних осіб; рішення про затвердження проекту землеустрою та фактичне відведення земельної ділянки КП "Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства" відповідачем не приймались.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 статті 6 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналогічна норма закріплена у статті 5 КАС України, яка передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення не лише суб`єктивне рішення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, але обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Разом з тим, рішення відповідача про надання комунальному підприємству «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земельної ділянки орієнтовною площею 0,0900 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) не порушує прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, оскільки не встановлює обмежень щодо реалізації позивачем права на користування своєю земельною ділянкою. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права міститься у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі №295/14795/16-а, від 19 червня 2018 року у справі №750/8511/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, колегія суддів вважає даний адміністративний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно, необґрунтованим є висновок апелянта про необхідність задоволення даного адміністративного позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 27 серпня 2019 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: А.Г. Степанюк

Є.В. Чаку