Справа № 640/137/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 р.Справа № 640/137/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків) від 28.03.2019 року (повний текст складено 28.03.19 року) по справі № 640/137/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова як правонаступника управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова в призначенні пенсії за віком в розмірі 2164,80 грн.; зобов`язати Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова як правонаступника управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова перерахувати призначену позивачу пенсію відповідно до вимог законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року по справі № 640/137/18 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправними дії Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова у визначенні розміру пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач також не погодився з рішенням суду першої інстанціїта подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 р. апеляційну скаргу Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року по справі № 640/137/18 повернуто скаржнику, у зв`язку з невиконанням ним вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також ним заявлене клопотання про заміну відповідача у справі.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 628 від 22.08.2018 р. "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова реорганізовано шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 16.07.2019 р. до цього реєстру було внесено запис про державну реєстрацію припинення Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова.

Враховуючи те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області є правонаступником Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, колегія суддів вважає за необхідне допустити заміну відповідача у цій справі.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача наполягав на необґрунтованості апеляційної скарги позивача, просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо пенсійного забезпечення окремих категорій осіб із числа учасників антитерористичної операції» від 18.10.2016 р. № 1683-VІІІ, позивач з 01.03.2017 набув права на призначення дострокової пенсії за віком.

З 29.03.2017 р. позивачу призначено пенсію за віком на пільгових умовах в розмірі 2057,56 грн. щомісячно. Розмір пенсії ОСОБА_1 з доплатами обчислено із страхового стажу 32 роки 10 місяців 13 днів, коефіцієнт страхового стажу з урахуванням кратності 1,35-0,44325, середньої заробітної плати в галузях економіки України за останні три роки, коефіцієнт заробітної плати 0,50843.

Не погодившись із розміром призначеної відповідачем пенсії, позивач посилався на те, що має трудовий стаж у вагонному депо м. Полтава з 16.09.1975 р. по 29.11.1976 р., навчався на підготовчому відділенні Дніпропетровського медичного інституту з 27.11.1976 р. по 28.07.1977 р., з 28.07.1977 р. по 19.06.1983 р. навчався в Дніпропетровському медичному інституті та на військово-медичному факультеті при Куйбишевському медичному інституті, працював у будівельному загоні з 09.04.1979 р. по 31.07.1979 р.

З 21.08.1981 р. позивач перебував на військовій службі та його трудовий стаж в календарному вимірі складає 36 років і 3 місяці, а в пільговому обрахуванні 4 роки 7 місяців (Афганістан), 2 місяці (АТО). Тобто загальний трудовий стаж ОСОБА_1 складає 46 років.

В заяві від 29.03.2017 р. до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова позивач ставив питання щодо призначення йому надбавки до пенсії за особливі заслуги перед Україною відповідно до Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».

У відзиві на адміністративний позов Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова зазначено, що при призначенні ОСОБА_1 пенсії до страхового стажу не було враховано період з 01.01.2004 р. по 31.05.2016 р. у зв`язку з відсутністю даних в системі персоніфікованого обліку про нарахування ОСОБА_1 доходу (грошового забезпечення) та сплату страхових внесків у цей період.

Розрахунок пенсії позивача проводиться із заробітної плати за періоди роботи з 01.07.1995 р. по 31.12.1999 р. (з нульовою заробітною платою, оскільки відсутня довідка про доходи (грошове забезпечення) за цей період, з 01.01.2000 р. по 30.06.2000 р. (згідно довідки про грошове забезпечення № 60 від 18.04.2017 р., виданою військовою частиною НОМЕР_2 ), з 01.07.2000 р. по 31.12.2003 р. (з нульовою заробітною платою, оскільки в системі персоніфікованого обліку відсутня інформація про нарахування позивачу доходу (грошового забезпечення за цей період), з 01.06.2016 р. по 28.02.2017 р. (за даними системи персоніфікованого обліку).

Не погодившись з розміром виплачуваної пенсії, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова не дотримано в повній мірі вимог чинного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» при обчисленні страхового стажу позивача та визначені розміру пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з 29.03.2017 р., визначенні заробітної плати позивача для обчислення пенсії, а тому зобов`язав відповідача перерахувати призначену пенсію відповідно до вимог Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що в резолютивній частині постанови конкретно не зазначено, що повинен зробити відповідач, а йде посилання на описову частину постанови, тобто постанова не конкретна і не зрозуміло, як вона повинна виконуватися.

З приводу наведених вище доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що згідно висновку судової економічної експертизи № 10051 від 15.01.2019 р., складеного Науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова станом на 29.03.2017 р. страховий стаж ОСОБА_1 обчислено не у відповідності до діючого законодавства (без врахування ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ зі змінами та доповненнями).

Розмір пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах з 29.03.2017 р. відповідачем встановлено не у відповідності до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058- IV (зі змінами та доповненнями).

Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова всі виплати (грошове забезпечення), які були зазначені в довідці від 18.04.2017 р. №60, були враховані при обчисленні розміру пенсії. Експертним дослідженням розмір пенсії ОСОБА_1 з 29.03.2017 р. обчислено в сумі 6144,02 грн.

Станом на 29.03.2017 р. Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії ОСОБА_1 визначена не у відповідності до норм ст. 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова 17.05.2017 р. пенсія за особливі заслуги перед Україною (надбавка до пенсії) ОСОБА_1 встановлена у відповідності до Розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 24.10.2017 р. №539 «Про встановлення пенсій за особливі заслуги перед Україною» та ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. №1801-VІІІ.

З 01.10.2017 р. перерахунок пенсії ОСОБА_1 проведено у відповідності до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення пенсії» від 03.10.2017 р. №2148- VІІІ, але без врахування норм ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ.

При перерахунку пенсії з 01.10.2017 р. її розмір зменшився, але згідно пункту 4 розділу ХV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладеному в новій редакції згідно із Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017 р., з 01.10.2017 р. пенсія повинна виплачуватися в раніше обчисленому розмірі 6553,87 грн.

По розрахункам експерта, з урахування даних довідки від 27.02.2018 р. №27 про грошове забезпечення за період з 01.07.1995 р. по 31.12.1999 р. пенсія ОСОБА_1 з 29.03.2017 р. буде меншою, ніж з урахуванням грошового забезпечення тільки за період з 01.07.2000 по 28.02.2017 згідно довідки в/ч НОМЕР_2 від 18.04.2017 р. №60.

За період з 29.03.2017 р. по 31.12.2017 р. різниця між обчисленим експертом розміром пенсії ОСОБА_1 і фактично виплаченою Київським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова пенсією складає 35618,31грн.

На підставі висновку експертизи, проведеної в межах розгляду цієї справи, судом першої інстанції зроблений висновок, що відповідачем не дотримано в повній мірі вимог чинного законодавства.

Що стосується посилання апелянта на те, що в резолютивній частині некоректно зазначено, що повинен зробити відповідач, колегія суддів зазначає, що резолютивні частина тексту рішення суду першої інстанції містить висновок суду, зокрема, про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду. Висновок суду першої інстанції ґрунтувався на тому, що при визначенні розміру пенсії дії відповідача були неправомірними, що підтверджено, зокрема, висновком судової економічної експертизи № 10051 від 15.01.2019 р., тобто висновок суду є конкретизованим.

Крім того, у випадку незрозумілості позивачем рішення суду, він не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції із заявою про його роз`яснення в порядку, що визначений ст. 254 КАС України.

Що стосується того, що судом першої інстанції не зазначено конкретного розміру пенсії або сум, з яких необхідно проводити перерахунок пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо здійснення перерахунку пенсії позивача, визначення її розміру та її виплатою належить до виключної компетенції органу пенсійного забезпечення і суд не вправі втручатися у його дискреційні повноваження.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що право позивача на перерахунок та виплату йому пенсії відповідно до вимог законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» вже відновлене, шляхом зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії, з урахуванням висновків суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року по справі № 640/137/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року по справі № 640/137/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров

Повний текст постанови складено 27.08.2019 року