Справа № 800/396/17
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2019 року

м. Київ

справа №800/396/17

адміністративне провадження №П/9901/107/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого-судді Кравчука В.М.,

суддів Гімона М.М., Стародуба О.П., Коваленко Н.В., Чиркіна С.М.,

за участю секретаря судового засідання Шоробури С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Пантюхової Л.Р. ,

представника третьої особи Божинського В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України, за участю третіх осіб на стороні відповідача Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області, Київської обласної державної адміністрації, про визнання неправомірним та скасування розпорядження, відшкодування моральної шкоди, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

І. ПРОЦЕДУРА

1. 02.10.2017 до Вищого адміністративного суду України надійшов позов ОСОБА_1 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, в якому позивач просив:

- визнати неправомірним та скасувати Розпорядження Президента України Порошенка Петра Олексійовича від 01.09.2017 № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області»;

- зобов`язати Президента України поновити ОСОБА_1 на посаду голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області;

- зобов`язати Президента України зобов`язати Кабінет Міністрів провести службове розслідування по факту висловлення 13.07.2017 року недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 депутатами Кагарлицької районної ради VІІ скликання.

2. Заявою від 28.02.2019 позивач збільшив позовні вимоги такими додатковими вимогами:

- стягнути з Президента України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 507019,50 грн.

- стягнути з Президента України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з вересня 2017 року в розмірі 379694,94 грн. Згодом цю суму було збільшено до 483984,50 грн.

3. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у зазначеній справі відкрито касаційне провадження та призначено попереднє судове засідання на 07.12.2017. Судове засідання не відбулось у зв`язку з відсутністю повного складу колегії суддів.

4. 15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017.

5. Відповідно до пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" зазначеного Закону зміни до Кодексу адміністративного судочинства України вводяться в дію з урахуванням певних особливостей. Зокрема, у підпункті 4 передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

6. Ухвалою від 25.01.2018 Суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили у справі №368/1337/17 за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицької районної ради VII скликання про визнання незаконним та скасування рішення сесії Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII від 13.07.2017 р., яка розглядалася Кагарлицьким районним судом Київської області.

7. Ухвалою Суду від 29.01.2019 провадження у справі поновлено.

8. До участі у справі залучено як третіх осіб на стороні відповідача Кагарлицьку районну державну адміністрацію та Київську обласну державну адміністрацію.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

9. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази, Суд встановив наступні фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

10. Розпорядженням Президента України від 15.10.2015 № 747/2015-рп ОСОБА_1 призначено головою Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області. (а.с. 17)

11. 13.07.2017 Кагарлицькою районною радою було прийнято рішення сесії № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » (а.с. 15). У протоколі засіданні лічильної комісії № 1 від 13.07.2017 зазначено, що на питання «Чи підтримуєте Ви висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » в бюлетені для таємного голосування 26 депутатів з 34-х зазначили «так». Тобто за це рішення проголосувало більше 2/3 депутатів (а.с. 72).

12. Цього ж дня зазначені протокол та рішення направлено Президенту України (а.с. 74).

13. 27.08.2017 Голова Київської обласної державної адміністрації звернувся до прем`єр-міністра України з пропозицією про звільнення з посади голови Кагарлицької Районної державної адміністрації Київської області ОСОБА_1 у зв`язку із висловленням недовіри та внесення Президенту України відповідного подання (а.с. 69).

14. 31.08.2017 Прем`єр-міністр України звернувся до Президента України з пропозицією щодо прийняття відставки голови Кагарлицької Районної державної адміністрації Київської області ОСОБА_1 (а.с. 67).

15. 01.09.2017 Президент України видав розпорядження № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області». (а.с. 18).

16. 03.10.2017 Кагарлицьким районним судом Київської області відкрито провадження у справі № 368/1337/17 за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицької районної ради про визнання незаконним та скасування рішення сесії № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » (а.с. 38).

17. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12.09.2018 у задоволенні позову відмовлено. Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 зазначене рішення скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю. За касаційною скаргою Кагарлицької районної ради справу переглядав Верховний Суд. Постановою цього суду від 24.07.2019 касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2018 - без змін.

18. Позивач неодноразово відзначався подяками, грамотами, відзнаками за високі моральні якості, патріотизм та бездоганну службу.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

19. В якості правового обґрунтування позовних вимог позивач наводить наступні аргументи:

А) голова місцевої державної адміністрації має статус державного службовця. Тому рішення місцевої ради про висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації і рішення Президента України не можуть бути політичними. Рішення місцевої ради щодо висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації повинно бути прийнято із врахуванням вимог п.7 частини 1 та п. 2 ч. 2 ст. 9, ст. 48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»;

Б) рішення місцевої ради щодо висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації обов`язково повинно містити в собі посилання на відповідні норми Конституції та законів України, які прямо передбачають як відповідальність державних службовців взагалі, так і відповідальність голів місцевих державних адміністрацій.

Рішення місцевих рад щодо висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації, як захід контролю за місцевою державною адміністрацією, можуть бути прийняті за порушення голови місцевої державної адміністрації під час здійснення частини повноважень делегованих місцевим державним адміністраціям відповідними районними радами. Виходячи з цього, рішення Президента України про звільнення голови місцевої державної адміністрації повинно було прийматися на основі результатів службового розслідування.

Оскільки рішення Кагарлицької районної ради про висловлення недовіри вищезазначеним умовам не відповідало, Президент України уповноважений був не приймати акт про відправлення голови адміністрації у відставку, і з урахуванням результатів службового розслідування направити рішення щодо висловлення недовіри районній раді з обґрунтованою відповіддю;

В) рішення Кагарлицької районної ради Київської області від 13.07.2017 № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » визнано протиправним і скасовано судом.

20. Відповідач проти позову заперечував. Представник Президента України вважає, що рішення Кагарлицької районної ради прийняте відповідно до закону та було чинним на час видання оскаржуваного розпорядження (а.с. 63-64). Таким чином, на думку відповідача, позивач не довів факту порушення його прав.

21. Третя особа Київська обласна державна адміністрація проти позову заперечувала. До повноважень Київської ОДА не належить проведення службового розслідування щодо державних службовців категорії «А», до яких належав позивач. Окрім того, письмове звернення позивача щодо проведення такої перевірки до Київської ОДА не надходило.

22. Третя особа Кагарлицька районна державна адміністрація Київської області проти позову заперечувала. Пояснила, що розпорядження видано за наявності законних підстав. Покликання позивача на скасування судом рішення Кагарлицької районної ради Київської області є безпідставним, оскільки рішення про недовіру реалізоване до його скасування адміністративним судом шляхом внесення відповідних пропозицій (подань) органів державної влади Президенту України. При цьому представник послався на рішення Верховного Суду від 26.02.2018 у справі № 800/237/17, в якій наведено такий правовий висновок.

IV. ВИСНОВКИ СУДУ

23. Оцінюючи наведені сторонами аргументи на обґрунтування позову та заперечень, Суд дійшов таких висновків.

24. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 № 586-XIV, Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

(а) щодо законності розпорядження

25. Відповідно до частини 10 статті 118 Конституції України, якщо недовіру голові районної чи обласної державної адміністрації висловили дві третини депутатів від складу відповідної ради, Президент України приймає рішення про відставку голови місцевої державної адміністрації.

26. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» повноваження голів місцевих державних адміністрацій припиняються Президентом України, зокрема, у разі висловлення недовіри двома третинами від складу відповідної ради (пункт 8).

27. Як на правову підставу аргументації позивач покликається на пункт 7 частини першої статті 9 згаданого вище Закону. Суд звертає увагу, що у попередній редакції цієї статті Закону був пункт 7 такого змісту: « 7) за власною ініціативою Президента України з підстав, передбачених цим Законом та законодавством про державну службу». Однак пункт 7 частини першої статті 9 виключено на підставі Закону N 2592-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення їх у відповідність із Конституцією України» від 07.10.2010. Отже, на час виникнення спірних правовідносин такої правової норми не було.

28. У статті 72 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що місцеві державні адміністрації є підзвітними відповідним районним, обласним радам у виконанні програм соціально-економічного і культурного розвитку, районних, обласних бюджетів, підзвітними і підконтрольними у частині повноважень, делегованих їм відповідними районними, обласними радами, а також у виконанні рішень рад з цих питань. Районна, обласна рада може шляхом таємного голосування висловити недовіру голові відповідної місцевої державної адміністрації, на підставі чого Президент України приймає рішення і дає відповідній раді обґрунтовану відповідь. Якщо недовіру голові районної, обласної державної адміністрації висловили не менш як дві третини депутатів від загального складу відповідної ради, Президент України приймає рішення про відставку голови місцевої державної адміністрації.

29. Наявність такої спеціальної обов`язкової підстави припинення повноважень голови місцевої державної адміністрації як «висловлення недовіри двома третинами від складу відповідної ради» зумовлена особливим характером взаємозв`язку посади голови місцевої державної адміністрації з органами місцевого самоврядування, необхідності забезпечення злагодженої роботи органів державної влади та місцевого самоврядування та взаємодії, є спеціальною конституційною юридичною гарантією місцевого самоврядування.

30. З огляду на вищенаведене, порушень п.7 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 9, ст. 48 Закону «Про місцеві державні адміністрації», на які покликається позивач, Судом не встановлено.

31. Суд відзначає, що норма про можливість висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації двома третинами від складу відповідної ради міститься у ст. 72 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні», яка називається «Підзвітність і підконтрольність місцевих державних адміністрацій районним, обласним радам». Проте, фактичні підстави, з яких рада може висловити недовіру, законодавством не визначено. За змістом цієї норми «недовіра» є виявом оцінки як особи, так і її діяльності на посаді голови місцевої державної адміністрації загалом і не вимагає наведення у рішенні ради конкретних фактів протиправних діянь.

32. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 службове розслідування може проводитися з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку. Суд звертає увагу, що висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації не є видом юридичної відповідальності за проступок, під час застосування якого особі необхідно забезпечити певні процесуальні гарантії, які наявні під час процедури службового розслідування. Відтак, причини недовіри депутатів місцевої ради до голови місцевої державної адміністрації є суб`єктивними, а отже не можуть бути предметом службового розслідування.

33. Аргумент позивача про те, що у випадку невідповідності рішення місцевих рад щодо висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації вимогам закону Президент України уповноважений не приймати акт про відправлення голови адміністрації у відставку, і з урахуванням результатів службового розслідування направити рішення щодо висловлення недовіри відповідній місцевій раді з обґрунтованою відповіддю, Суд вважає таким, що не має правової підстави.

34. Стаття 118 Конституції України не передбачає права Президента не приймати акт про відправлення голови адміністрації у відставку, а навпаки, передбачає обов`язок прийняти таке рішення, якщо недовіру голові районної державної адміністрації висловили дві третини депутатів від складу відповідної ради.

35. Отже, оскаржуване розпорядження видане Президентом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Тобто є законним.

(б) щодо правових наслідків скасування рішення ради

36. На час, коли Президент України видавав розпорядження, рішення Кагарлицької районної ради Київської області від 13.07.2017 № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації ОСОБА_1 » було чинним.

37. Згодом, рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що це рішення ради, яке слугувало Президенту підставою для видання розпорядження, було визнане протиправним і скасоване. З цього моменту розпорядження Президента втратило законну підставу.

38. Попри те, що протиправність рішення ради було встановлено судом після видання розпорядження Президента, обставини, з якими суд згодом пов`язав протиправність, існували в момент прийняття цього рішення. Його протиправність не могло бути встановлено в іншому порядку, окрім як в судовому.

39. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 298 затверджено Порядок розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, що додається (далі - Порядок № 298).

40. Відповідно до пп. 4 п. 7 Порядку № 298 у редакції, що діяла на час припинення повноважень позивача, подання щодо призначення на посаду та звільнення з посади або погодження призначення на посаду (звільнення з посади) вноситься Кабінетом Міністрів України Президентові України - стосовно голови місцевої держадміністрації. Пропозиції Кабінетові Міністрів України щодо кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади голів районних в Автономній Республіці Крим, районних у мм. Києві та Севастополі, районних держадміністрацій вносять Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій;

41. Отже, процедура припинення повноважень голови районної державної адміністрації за п. 8 ст. 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (висловлення недовіри двома третинами від складу відповідної ради) складається з декількох стадій: (1) ухвалення рішення ради про недовіру, (2) внесення пропозиції обласної державної адміністрації до Кабінету Міністрів України, (3) внесення подання Кабінету Міністрів України до Президента України, (4) розпорядження Президента України.

42. Юридичні факти, на підставі яких припинено повноваження позивача, пов`язані між собою, однак первинною причиною припинення повноважень позивача є рішення Кагарлицької районної ради.

43. Скасування цього рішення свідчить про відсутність законної підстави для видання розпорядження Президента України. І хоч рішення ради реалізоване через видання розпорядження, саме протиправність рішення ради призвела до порушення прав позивача.

44. Сталий концептуальний підхід щодо розгляду судом справ про скасування рішень суб`єктів владних повноважень, що були ухвалені на підставі інших рішень суб`єктів владних повноважень за відповідною процедурою, свідчить про те, що скасування рішення-підстави є безумовною обставиною для скасування оскаржуваного кінцевого рішення.

45. Так, у спорах щодо протиправності рішень Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади на підставі рішення (подання) Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (або рішення (рекомендацій) Вищої кваліфікаційної комісії суддів України) скасування у судовому порядку рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України) тягне за собою скасування рішення Вищої ради правосуддя (рішення Верховного Суду від 25.10.2018 у справі №9901/425/18, рішення Верховного Суду від 03.09.2018 у справі №9901/462/18, рішення Верховного Суду від 21.05.2018 у справі №800/588/17, рішення Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №9901/596/18).

46. У спорах щодо скасування постанов Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у справах про адміністративне правопорушення, які складено у зв`язку з невиконанням приписів про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, практика судів також зводиться до скасування оскаржуваних постанов у зв`язку зі скасуванням приписів у судовому порядку (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №489/6266/16-а (провадження №К/9901/45702/18), постанова Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №464/1394/17 (провадження №К/9901/45398/18)).

47. Таким чином, оскільки розпорядження щодо звільнення з посади голови місцевої держадміністрації видається Президентом України в рамках відповідної процедури, передбаченої законом, то визнання у судовому порядку незаконним одного з етапів цієї процедури тягне незаконність розпорядження за її результатом.

48. Для особи, яка звертається за захистом до суду, не важливо хто саме з суб`єктів, залучених до процедури звільнення, діяв протиправно. Важливо, що кінцевий акт - розпорядження Президента України порушує її права. Скасування рішення ради не відновило права позивача. Єдиним способом усунути наслідки протиправності рішення ради є скасування розпорядження Президента України. Законність цього розпорядження на час його прийняття не може бути перешкодою для захисту прав особи, якщо її права порушено.

49. Суд не бере до уваги покликання третьої особи на рішення Верховного Суду від 26.02.2018 у справі № 800/237/17, оскільки воно не набрало законної сили.

(в) щодо ефективності захисту

50. Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

51. Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

52. Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

53. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

54. При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

55. Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

56. Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

57. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

(г) щодо способу захисту

58. Способами захисту свого права на державну службу позивач обрав зобов`язання Президента України поновити ОСОБА_1 на посаду голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області та стягнути з Президента України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

59. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов`язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу». Отже, на позивача, який є державним службовцем, поширюється Закон України «Про державну службу».

60. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

61. Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про державну службу» порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню.

62. Цей Закон не врегульовує способів захисту прав державних службовців у зв`язку із протиправним звільненням (припиненням повноважень), тому Суд застосовує законодавство про працю.

63. Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

64. Суд встановив, що законної підстави для припинення повноважень ОСОБА_1 не було. Відтак, способом захисту його прав є поновлення на попередній роботі, тобто на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації.

65. Такий спосіб захисту узгоджується з Законом «Про державну службу», оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 цього Закону підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

66. Суд також враховує, що практика застосування ст. 235 Кодексу законів про працю до правовідносин публічної служби є усталеною. Поновлення на посаді вважається ефективним способом захисту прав на державну службу.

67. Суди неодноразово вже застосовували цей спосіб захисту і у справах за позовами звільнених голів місцевих державних адміністрацій до Президента України. На виконання рішень судів Президент України неодноразово видавав розпорядження про поновлення позивачів на посаді голів районних державних адміністрацій (наприклад, розпорядження від 10.02.2010 № 18/2010-рп «Про поновлення на посаді голови Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області ОСОБА_6», від 25.06.2009 № 122/2009-рп «Про поновлення на посаді голови Цюрупинської районної державної адміністрації Херсонської області ОСОБА_5», від 09.10.2006 № 334/2006-рп «Про поновлення на посаді голови Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області ОСОБА_3», від 30.05.2008 № 185/2008-рп «Про поновлення на посаді голови Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області ОСОБА_4».

68. Відтак, конституційний статус Президента України не передбачає особливостей, через які цей спосіб захисту був би не ефективним у разі звільнення особи без законної підстави Президентом України.

69. Суд також бере до уваги, що судовий захист у спосіб поновлення позивача на посаді усуває невизначеність щодо стажу його роботи на посаді - увесь період від дати звільнення до дати поновлення зараховується до стажу.

70. Щодо вимоги про стягнення з Президента України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вона до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону «Про місцеві державні адміністрації» вони є юридичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 8 цього Закону місцеві державні адміністрації очолюють голови відповідних місцевих державних адміністрацій.

71. Відтак, стороною правовідносин щодо державної служби позивача є місцева державна адміністрація. Саме вона має обов`язки, пов`язані із оплатою праці і, відповідно, виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

72. Що стосується вимог до Президента України про відшкодування завданої моральної шкоди, то відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади … при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою… незалежно від вини цих органів.

73. Судом встановлено, що розпорядження «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області» прийнято Президентом України за наявності законних підстав на час прийняття. Відтак, Президент діяв законно. Законність дій, навіть якщо такі завдали шкоди, виключає відповідальність у вигляді відшкодування шкоди.

74. Відтак, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

75. З урахуванням наведеного, Суд вважає, що позов слід задовольнити частково: скасувати розпорядження Президента України № 166/2017-рп від 01.09.2017 «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області»; поновити ОСОБА_1 на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області. У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

76. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

77. Судові витрати у справі відсутні, тому питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись статтями 246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Скасувати розпорядження Президента України № 166/2017-рп від 01.09.2017 «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області.

4. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області підлягає негайному виконанню.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.08.2019.

Суддя-доповідач Кравчук В.М.

Суддя Гімон М.М.

Суддя Коваленко Н.В.

Суддя Стародуб О.П.

Суддя Чиркін С.М.