Справа № 280/1983/19
Суддя: Калашник Юлія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 серпня 2019 року (17 год. 50 хв.)Справа № 280/1983/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Калашник Ю.В., секретар судового засідання Стовбур А.Ю., розглянув за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (69095, м. Запоріжжя, вул. Гоголя, буд. 147, ) до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 72, ) про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

02.05.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (далі відповідач або ПАТ «Запоріжсталь»), в якій позивач просить суд: стягнути з відповідача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у розмірі 26 094 129,01 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та зазначає, що середньооблікова кількість осіб з інвалідністю, яка мала бути працевлаштована на ПАТ «Запоріжсталь» у 2018 році складає 416 осіб. В той же час, згідно звіту товариства за 2018 рік форми 10-ПІ на ПАТ «Запоріжсталь» було працевлаштовано 291 особу з інвалідністю, що є менш ніж установлено нормативом. Відтак, за твердженням позивача ПАТ «Запоріжсталь» не виконало встановлений законодавством норматив, а тому згідно положень ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» має сплати суму адміністративно-господарських санкцій та пені за звітний 2018 рік в розмірі 26 094 129,01 грн. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 07.05.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 30.05.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 01.07.2019.

14.06.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх. №24627), в якому представник відповідача позовні вимоги не визнає, зокрема зазначає, що відповідачем зарезервовані на 2018 рік робочі місця для працевлаштування інвалідів у кількості 470 штатних працівника, про що видано відповідний наказ. Таким чином, ПАТ «Запоріжсталь» виконано вимогу законодавства в частині виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2018 році (виділено 470 робочих місця з необхідних 416). Фактичне ж створення робочого місця для інвалідів можливе лише за наявності інвалідів. Зазначає, що у 2018 році відповідач щомісяця звітував до Державної служби зайнятості про наявність вільних місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою 3-ПН. Так, протягом 2018 року відповідачем були здійснені всі залежні від нього заходи щодо належного інформування як безпосередньо центрів зайнятості, так і населення міста Запоріжжя про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, а саме: здійснювалось опублікування про прийом на роботу інвалідів у друкованих засобах масової інформації - у місцевих газетах «Індустріальне Запоріжжя-«Панорама», «Рынок плюс», корпоративній газеті «Дніпровський металург»; в мережі Інтернет - на офіційному веб-сайті ПАТ «Запоріжсталь» у розділі «Вакансії» (http://www.zaporizhstal.com/ru/personal/yakansii/) розміщувалась інформація про набір на роботу інвалідів; по телебаченню в ефірі телеканалу «ТВ-5» розміщувалися оголошення із запрошенням про працевлаштування інвалідів. Разом з цим, відповідач письмово звертався до позивача щодо сприяння у залученні інвалідів для працевлаштування на ПАТ «Запоріжсталь» на створені для них робочі місця; підприємство періодично здійснювало у телефонному режимі інформування центрів зайнятості про створення та наявність робочих місць для працевлаштування інвалідів, надавало консультації всім інвалідам, які зверталися на підприємство. Таким чином, у 2018 році відповідачем дотримано вимоги закону щодо забезпечення необхідної кількості робочих місць, передбачених для працевлаштування інвалідів та організацію їх заповнення. Таким чином, відповідач в повному обсязі виконав вимоги закону щодо свого обов`язку на створення робочих місць в установленому законодавством порядку. Однак, наявні вільні місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, які були вказані у звітах форми 3-ПН, не були заповнені з незалежних від підприємства причин: відсутність осіб з інвалідністю, відмова інвалідів від працевлаштування, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів. У такому випадку на суб`єкта господарювання не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів, відсутність в населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватися. Просить у задоволенні позову відмовити.

01.07.2019 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.07.2019.

Протокольною ухвалою суду від 11.07.2019 закрито підготовче провадження та призначений судовий розгляд справи по суті на 06.08.2019.

В матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (вх. № 25992 від 25.06.2019) та (вх. № 28300 від 10.07.2019). Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

06.08.2019 до суду від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 32481) про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України, при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4 с. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У період з 07.08.2019 по 16.08.2019 суддя Запорізького окружного адміністративного суду Калашник Ю.В. була відсутня на роботі (наказ від 01.08.2019 № 181 «Про надання відпустки»), що підтверджується довідкою вих. № 02-35/19/67, яка наявна в матеріалах справи.

Суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України» від 21 березня 1991 року №875-ХІІ із змінами і доповненнями (далі - Закон №875-ХІІ), Порядком нарахування пені та її сплати, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15 травня 2007 року №223 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.05.2007 за №552/13819 із змінами і доповненнями (далі - Порядок).

Відповідно до частин 1 3 статті 19 Закону №875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним (частина 4 статті 19 Закону №875-ХІІ).

Статтею 18 Закону №875-ХІІ передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нормами ст. 18-1 Закону №875-ХІІ передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067 (далі - Закон № 5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». В контексті прийнятого Закону № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Отже, системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування інвалідів інформацію у порядку, передбаченому Законом № 5067 та Наказом № 316;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ та Порядком № 70;

- у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня у справі № 819/639/17.

При цьому, Законом № 875-ХІІ також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми № 3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити наступні висновки.

1. Фонд, центр зайнятості і роботодавець несуть субсидіарну відповідальність за працевлаштування інвалідів.

2. Обов`язок працевлаштування інвалідів, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для інвалідів на підставі поданих звітів роботодавців, проводити пошук та направлення інвалідів до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.

3. Фонд аналізує отримані звіти, проводить перевірки та застосовує санкції, а також інші заходи впливу передбачені законодавством до суб`єктів господарювання, які не виконують нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів, крім того, зокрема, сприяє у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

4. До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для інвалідів, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування інвалідів, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.

5. Додатковими доказами належного виконання роботодавцем своїх обов`язків є розміщення на телебаченні, у друкованих чи електронних засобах масової інформації, або у іншій формі оголошень, які містять інформацію про пошук відповідних працівників та підтверджують реальність намірів стосовно здійснення такого працевлаштування, а також підписання договорів співпраці з Державною службою зайнятості стосовно оперативного підбору претендентів на заявлені роботодавцем вакансії.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 817/650/17.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форми №10-ПІ), поданого відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу підприємства становила 10394 особи, підлягали працевлаштуванню 416 особи з інвалідністю, 291 осіб з інвалідністю було працевлаштовано, що не відповідає необхідній середньообліковій кількості.

Із долучених до відзиву документів, судом встановлено, що наказом Генерального директора ПАТ «Запоріжсталь» від 21.12.2017 №1749 «Про бронювання робочих місць для працевлаштування інвалідів» з метою виконання Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заброньовано на 2018 рік робочі місця для працевлаштування інвалідів у кількості 470 штатних працівника (т.1 а.с.29).

Отже, суд доходить висновку, що відповідачем виділено 470 робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано Звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (форма №3-ПН) про наявність вакансій для осіб з інвалідністю, вказуючи у розділі II мінімальні вимоги щодо посади, умов праці, освітньо-кваліфікаційного рівня інваліда, що підтверджується звітами, що подавалися щомісячно до Державної служби зайнятості впродовж 2018 року.

Таким чином, із наданих суду письмових доказів слідує, що відповідач протягом звітного 2018 року подавав до Державної служби зайнятості звіти форми № 3-ПН, що свідчить про надання органам, що здійснюють працевлаштування осіб інформації необхідної для організації працевлаштування інвалідів.

Крім того, відповідачем впродовж 2018 року надавалися оголошення до газет «Індустріальне Запоріжжя-«Панорама», «Рынок плюс», корпоративній газеті «Дніпровський металург» про наявність вакансій для осіб з інвалідністю, що підтверджується наданими представником відповідача до адміністративної справи копіями сторінок газет з оголошеннями.

Разом з цим, в мережі Інтернет - на офіційному веб-сайті ПАТ «Запоріжсталь» у розділі «Вакансії» (http://www.zaporizhstal.com/ru/personal/yakansii/) розміщувалась інформація про набір на роботу інвалідів та по телебаченню в ефірі телеканалу «ТВ-5» розміщувалися оголошення із запрошенням про працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Оскільки, судом встановлено що відповідачем були створені робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та подано звітність №3-ПН упродовж 2018 року до Державної служби зайнятості, вказане свідчить про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону №875-ХІІ.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 139, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (69095, м. Запоріжжя, вул. Гоголя, буд. 147, ) до Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 72, ) про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені, - відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 19.08.2019.

Суддя Ю.В. Калашник