Справа № 320/1005/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1005/19 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Кучми А.Ю. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просив стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1 405 425, 10 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що компенсація за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1 405 425,10 грн. має бути нарахована та виплачена, на підставі ст. 117 КЗпП України.

21 серпня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 р. №600 був відряджений зі Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі.

У подальшому, наказом Міністра оборони України від 18.08.2010 р. №827, позивач звільнений з військової служби у відставку за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я) з посади заступника начальника відділу з організації та використання повітряного простору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Згідно витягу з наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 13.09.2010 №507/0, ОСОБА_1 звільнений зі служби з вислугою років у Збройних Силах - 30 років, пільгова вислуга років - 31 рік 1 місяць.

У відповідності до довідки ДП «Украерорух» від 13.09.2010 № 10.1-823, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив - 14 119,20 грн.

Судом встановлено, що у зв`язку із тим, що позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, він звернувся із позовом до Київського окружного адміністративного суду, в якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 211788,00 грн.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду задоволено позов ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 30 років служби в сумі 211 788,00 грн.

На виконання вказаного судового рішення, відповідач 04.02.2019 р. здійснив виплату зазначеної грошової допомоги в розмірі 211788,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №0577.

На думку позивача, оскільки він був звільнений з підприємства 13.09.2010 р., а виплата належної йому суми одноразової грошової допомоги була здійснена підприємством 04.02.2019 р., то відповідач затримав розрахунок з позивачем на 3036 днів, а тому, повинен сплатити 1 405 425,10 грн компенсації.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлені, зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (з наступними змінами і доповненнями, надалі - Закон №2011-XII).

Згідно частини сьомої статті 9 Закону №2011-XII, за військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, зберігаються всі види забезпечення, передбачені статтями 9 і 91 цього Закону, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, Державної спеціальної служби транспорту.

В силу абз. 4 частини другої статті 15 Закону №2011-XII, виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Абзацем 5 частини другої статті 15 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Також, відповідно до статті 9 Закону №2262-XII, виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта). Особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали (частина п`ята).

Таким чином, з наведеного слідує, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям за рахунок коштів органів, у яких вони працювали, здійснюється лише у разі їх звільнення зі служби безпосередньо з посад, займаних в цих органах, із залишенням на військовій службі.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Міністра оборони України № 827 від 18.08.2010 р. наказом генерального директора ДП «Украерорух» від 13.09.2010 р. № 507/о ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас з посади заступника начальника відділу з організації та використання повітряного простору Украероруху у військовому званні полковника, відповідно до п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

На день звільнення з військової служби, вислуга років позивача у Збройних Силах України становила 30 років.

Проте, при звільненні з військової служби позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто, за 30 повних років військової служби у розмірі - 211 788,00 грн.

У зв`язку з цим, позивач 22.08.2018 р. звернувся до ДП «Украерорух» із заявою про виплату вказаної одноразової грошової допомоги, однак, йому відмовлено у такій виплаті.

Як зазначалося, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року по справі № 320/5790/18 задоволено позов ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 30 років служби в сумі 211 788,00 грн. (а.с. 6-8).

04.02.2019 р. відповідач здійснив виплату зазначеної грошової допомоги в розмірі 211788,00 грн, згідно платіжного доручення №0577 (а.с. 75).

Разом з цим, ОСОБА_1 вважає, що, оскільки, він був звільнений з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України 13.09.2010 р., а виплата одноразової грошової допомоги при звільненні була здійснена підприємством 04.02.2019 р., відповідач затримав розрахунок з позивачем на 3036 днів, а тому, повинен сплатити 1 405 425,10 грн компенсації.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» ( надалі - Закону України № 2050-III), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

В силу абз. 1 статті 2 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону України № 2050-III визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Разом з цим, відповідно до абз. 2 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Як зазначалося, згідно рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 р. у справі № 320/5790/18 з Державного підприємства з обслуговування повітряного руху України на користь позивача стягнуто заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні. Після набрання рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 р. у справі №320/5790/18 законної сили та звернення ОСОБА_1 із заявою, Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було нараховано та виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що стягнута сума має разовий характер, та, відповідно, до вищезазначених норм закону, не може бути об`єктом нарахування суми компенсації, зважаючи на обставини терміну її виплати.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що, оскільки, сплачена відповідачем допомога при звільненні у розмірі 211788,00 грн. має разовий характер, нарахування компенсації за терміни її сплати, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Доводи апелянта про те, що компенсація за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1 405 425,10 грн. має бути нарахована та виплачена, на підставі ст. 117 КЗпП України, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Наведені норми закону передбачають відповідальність роботодавця щодо несвоєчасної виплати працівнику середнього заробітку за час затримки виплати по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, предметом позову у даній справі було стягнення компенсації саме за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, а не середнього заробітку під час звільнення зі служби.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було заявлено позовні вимоги саме щодо стягнення компенсації за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 211 788,00 грн., а не середнього заробітку, а тому, доводи апелянта є безпідставними.

Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Кучма А.Ю.

Повний текст постанови виготовлено 27.08.2019 року