Справа № 640/10925/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 серпня 2019 року № 640/10925/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, м.Київ, вулиця Березняківська, 4-А)
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії ,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (надалі по тексту - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо розгляду заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження йому строку перебування на території України;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийняти рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за його заявою.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що відповідач при розгляді заяви позивача про продовження строку перебування на території України зобов`язаний був прийняти одне із законодавчо передбачених рішень - або продовжити даний строк, або відмовити у продовженні такого строку. На думку представника позивача, відповідач ухилився від прийняття будь-якого рішення, обмежившись наданням роз`яснень щодо неможливості продовження ОСОБА_3 строку перебування на території України.

Додатково представник позивача стверджував, що підстави, передбачені частиною 3 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та пункту 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2015 року №150, відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 червня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що позивач самостійно не звертався у встановленому законодавством порядку із заявою про продовження строку перебування на території України та визначений законом перелік документів не надав, а відтак заяву позивача розглянуто як звернення громадян та надано офіційну відповідь. На переконання представника відповідача, оскаржувана бездіяльність відсутня.

З огляду на викладене вище та відсутність клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

07 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою про продовження строку перебування на території України до 12 квітня 2019 року у зв`язку з необхідність надавати допомогу в утриманні та догляді за малолітніми дітьми та оформленні документів для виїзду з України до Грузії.

За результатами розгляду заяви позивача Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у місті Києві та Київській області листом від 01 квітня 2019 року №8101.6.3-10355/1801.6.1-19 повідомив ОСОБА_3 , що його заяву про продовження строку перебування на території України буде розглянуто та прийнято відповідне рішення за умови дотримання зазначеного у даному листі законодавства, а саме вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150.

Незгода позивача із бездіяльністю відповідача щодо розгляду заяви від 07 березня 2019 року зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI).

Вимогами статті 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Згідно з частиною 16 статті 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Порядок продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 17 Закону №3773-VI.

Так, іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150 (далі - Порядок №150, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 3 Порядку №150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Відповідно до пункту 8 Порядку №150 заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання. Зразок заяви та порядок її розгляду затверджуються МВС.

Згідно пункту 9 Порядку №150 для продовження строку перебування на території України іноземець та особа без громадянства і приймаюча сторона разом із заявою подають такі документи: у разі, коли приймаючою стороною є фізична особа:

паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), копію його сторінок з особистими даними, візою (за наявності) і відміткою про реєстрацію та/або копію імміграційної картки (за наявності);

переклад українською мовою сторінок паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений в установленому законодавством порядку;

паспортний документ фізичної особи, що є приймаючою стороною (після пред`явлення повертається), та копію його сторінок з особистими даними;

копію посвідки на постійне чи тимчасове проживання або іншого документа, що підтверджує законність перебування на території України (якщо приймаючою стороною є іноземець та особа без громадянства);

документ, що підтверджує наявність фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства на території України, чи гарантійний лист приймаючої сторони про взяття на себе зобов`язань із сплати всіх витрат, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства на території України та їх виїздом з України;

документ про право власності або свідоцтво про державну реєстрацію права власності на житло, яке надається іноземцеві та особі без громадянства для перебування (після пред`явлення повертається), та його копію, а у разі, коли житло не належить приймаючій стороні, - письмову згоду власника (співвласника) такого житла. Якщо житло перебуває в державній або комунальній власності, замість документа про право власності подається видана організацією, яка здійснює експлуатацію житлового будинку, довідка про всіх повнолітніх осіб, місце проживання яких зареєстровано у такому житлі, та їх письмова згода на перебування іноземця та особи без громадянства;

чотири фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

квитанція про сплату державного мита за продовження строку перебування або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Грузії та перебуває з 23 березня 2006 року у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними копіями паспорта позивача та свідоцтва про шлюб.

Також, відповідно до матеріалів справи 27 травня 2005 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 року у позивача та ОСОБА_4 народились доньки - ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що 07 березня 2019 року позивач та його дружина як приймаюча сторона подали до відповідача заяву про продовження строку перебування на території України за формою, що визначена Порядком розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України.

В додаток до вказаної заяви позивачем додано заяву ОСОБА_4 про надання згоди на постійну реєстрацію та проживання в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 громадянина Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та видачу посвідки на проживання.

Крім того, відповідачу разом із заявою про продовження строку перебування на території України надано гарантійний лист приймаючої сторони від 06 березня 2019 року про взяття на себе зобов`язань зі сплати всіх витрат, пов`язаних з перебуванням іноземця на території України та його виїздом з України.

Наявними матеріалами справи підтверджується також, що позивачем подавались копії паспортного документа іноземця; паспортного документа фізичної особи, що є приймаючою стороною; документа про право власності або свідоцтво про державну реєстрацію права власності на житло, яке надається іноземцеві та особі без громадянства для перебування, тобто перелік всіх необхідних документів, передбачених вимогами пункту 9 Порядку №150.

Частинами 3, 4 статті 17 Закону №3773-VI визначено, що у продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог пункту 10 Порядку №150 рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі:

1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку;

2) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі;

4) подання іноземцем та особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів;

5) коли виявлено факти невиконання іноземцем та особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

6) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець та особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні або вони не подали відповідного підтвердження;

7) відсутності в іноземця та особи без громадянства достатнього фінансового забезпечення на період перебування або відповідних гарантій приймаючої сторони.

Зазначене рішення може бути оскаржене до територіального органу ДМС (у разі, коли рішення прийняте територіальним підрозділом ДМС), ДМС або суду.

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить, що відповідачу як суб`єкту владних повноважень надано виключну дискрецію щодо прийняття рішення або про продовження строку перебування на території України, або відмову у продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства за наявності законодавчо передбачених на це підстав.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Разом з тим суд зазначає, що у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача від 07 березня 2019 року відповідачем не приймалось жодне із законодавчо передбачених рішень (ні щодо продовження строку перебування на території України, ні щодо відмови у продовженні строку перебування на території України), а лише надано позивачу листом від 01 квітня 2019 року №8101.6.3-10355/1801.6.1-19 відповідь-роз`яснення про можливість розгляду заяви позивача з посиланням на вимоги чинного законодавства України, що свідчить про допущення відповідачем бездіяльності, внаслідок якої порушено права та законні інтереси позивача.

При цьому, представником відповідача не заперечується факт неприйняття ним законодавчо передбаченого рішення, передбаченого вимогами частин 3, 4 статті 17 Закону №3773-VI та пункту 10 Порядку №150.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження йому строку перебування на території України - протиправною.

Крім того, в частині посилання представника відповідача на те, що заява позивача була розглянута в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», суд зазначає, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (частина 3 статті 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Водночас, наявними матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України за встановленою формою, визначеною спеціальним Законом, а відтак підстави для розгляду такої заяви в порядку звернення, на думку суду, відсутні, що додатково свідчить про протиправність оскаржуваної бездіяльності відповідача.

Вимогами пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Поряд з цим, в ході розгляду та вирішення даної справи судом встановлено, що прийняття рішення щодо продовження строку перебування на території України або відмови у продовженні строку перебування на території України є виключною дискрецією відповідача, яка ним в даному випадку не реалізована, а відтак суд з метою належного захисту прав позивача та з урахуванням дискреційних повноважень відповідача вважає за необхідне зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області розглянути заяву ОСОБА_6 від 07 березня 2019 року про продовження строку перебування на території України у порядку, визначеному статтею 17 Закону №3773-VI.

З урахуванням наведеного в сукупності суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи відповідач належними та допустимими доказами не підтвердив правомірність допущення оскаржуваної бездіяльності.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав часткового задоволення адміністративного позову.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору..

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо розгляду заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження йому строку перебування на території України.

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження йому строку перебування на території України в порядку, визначеному статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, 4-а, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук