Справа № 826/20348/15
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 серпня 2019 року

Київ

справа №826/20348/15

адміністративне провадження №К/9901/1801/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І.В.,

суддів Шишова О.О., Яковенка М.М.,

розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Генеральної прокуратури України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 у складі колегії судді Кузьменка В. А. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 у складі колегії суддів: Кузьменка В. В., Василенка Я. М., Степанюка А. Г. у справі № 826/20348/15 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 11.08.2015 № 1258ц про звільнення позивача з посади старшого прокурора відділу захисту фінансово-економічних інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці;

- поновити позивача на посаді;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.08.2015 по 01.09.2015 у розмірі 10 976,00 грн (з розрахунку середньоденної заробітної плати 522,66 грн);

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 10 976,00 грн.

2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

2.1. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 наказу Генеральної прокуратури України від 08.12.2014 № 72шц визначено ліквідувати у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Головне управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю та корупцією, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату, управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури, загальну штатну чисельність 358 одиниць зарахувати до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

3.2. Водночас, пунктом 6 вищезазначеного наказу, утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Головне управління процесуального керівництва та нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією, у сфері транспорту та у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури.

3.3. Крім того, пунктом 6.1 наказу Генеральної прокуратури України від 08.12.2014 № 72шц встановлено у штатному розписі новоутвореного Головного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 263 одиниці з відповідним фондом заробітної плати. Таким чином, вказаним наказом передбачено скорочення 93 працівників.

3.4. З матеріалів особової справи позивача встановлено, що він безперервно працює в органах прокуратури з 30.06.1998, має на утриманні двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3.5. Позивача було попереджено про звільнення із займаної посади з 20.05.2015 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці листом від 20.03.2015 № 11/1-753вих-15.

3.6. З попередженням про вивільнення позивач ознайомлений 20.03.2015, про що свідчить його власноручний підпис.

3.7. Перелік вакантних посад, запропонованих позивачу під час попередження про подальші зміни в організації праці 20.03.2015, міститься в матеріалах особової справи.

3.8. У подальшому, 08.05.2015 позивачу надано для ознайомлення новий перелік вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України станом на 07.05.2015, з якими позивач ознайомився 08.05.2015, про що свідчить власноручний підпис позивача на відповідному переліку. Відтак, позивача повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та двічі запропоновано перелік вакантних посад центрального апарату Генеральної прокуратури України.

3.9. Позивач подав відповідачу рапорт від 20.03.2015, яким повідомив, що не заперечує проти переведення його на посаду старшого прокурора організаційно-методичного відділу управління захисту і свобод дітей Генеральної прокуратури України.

3.10. 03.06.15 позивачем подано рапорт стосовно відсутності заперечень щодо переведення на посаду прокурора відділу впровадження, контролю та забезпечення якості роботи управління реформ та забезпечення якості роботи Генеральної прокуратури України. Вказана обставина не заперечувалась відповідачем, проте не знайшла свого відображення в матеріалах судової справи.

3.11. Наказом відповідача від 11.08.2015 № 1258ц позивача звільнено з посади старшого прокурора відділу захисту фінансово-економічних інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (пункт 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України). Підставою для звільнення позивача зазначено наказ Генерального прокурора України від 07.12.2014 року № 72шц.

3.12. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки вважає, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, допущено порушення норм трудового законодавства та не враховано переважного права на залишенні на роботі, що є порушенням вимог статей 42, 492 та частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав на те, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували неможливість переведення позивача з його згоди на вакантну посаду, а також доказів доведення до відома державної служби зайнятості інформації про заплановане вивільнення працівників. Крім того, судами встановлено порушення порядку вивільнення позивача, оскільки не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

5. Відповідачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

5.1. Доводи касаційої скарги, грунтуються на тому, що процедура вивільнення позивача з посади, яку було скорочено наказом Генерального прокурора України, відповідачем дотримана. На переконання відповідача, позивач не мав переважного права на залишення на роботі.

5.2. Крім того, скаржник посилався на обставини можливого отримання позивачем доходу після звільнення з органів прокуратури, та необхідність врахування таких обставин під час обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

6. Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому викладено незгоду з доводами скаржника з підстав правильного, на думку позивача, дослідження судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи. Позивач просить суд залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

7. Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України 06.07.2005 № 2747-IV (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

8. Так, позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що суб`єктом владних повноважень порушено його право на працю.

9. Положеннями статті 43 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

10. Разом з тим, частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

11. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

12. Пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

13. Зі змісту наведеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

14. Колегія суддів вважає за доцільне застосувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17. Зокрема, судом вказано, що поняття ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників, в контексті змін структури стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

14.1. За таких обставин підставою для розірвання трудового договору з працівником у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини другої статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП України.

15. Як встановлено судами попередніх інстанцій, та підтверджено відповідачем, підставами для подальшої зміни в організації праці позивача слугували скорочення штату, у відповідності до наказу Генерального прокурора України від 08.12.2014 № 72шц.

16. Так, відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

17. Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

18. Положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

19. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо обов`язку роботодавця повідомити працівника про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

20. Разом з тим, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що «Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.»

21. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку, судами попередніх інстанцій обґрунтовано застосовано положення частини першої статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

22. Відповідно до частини другої статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, в тому числі, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

23. Доводи касаційної скарги щодо відсутності переважного права на залишення на роботі, з посиланням на положення статті 42 КЗпП України, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач безперервно працював в органах прокуратури з 30.06.1998 (понад 17 років) та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

24. Таким чином, враховуючи обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, колегія суддів вважає, що відповідачем порушено процедуру вивільнення позивача, а також не надано доказів, на підтвердження неможливості переведення позивача за його згодою на вакантну посаду.

25. Водночас, у відповідності до положень статті 235 КЗпП України, у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

26. Відповідно до частини другої 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

27. Тому, зазначені положення КЗпП України, не визначають обов`язку органу який приймає рішення про поновлення на посаді, враховувати можливість отримання особою доходу на момент стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказані обставини можуть бути окремою підставою для звернення до суду із позовною заявою про стягнення коштів.

28. За таких умов, доводи скаржника про необхідність врахування під час обрахунку суми середнього заробітку, обставин можливого отримання позивачем доходу, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

29. Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо правил обрахунку сум середнього заробітку, які підлягають стягненню.

30. Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

31. Пунктом 8 Порядку встановлено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

32. Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

33. Колегія суддів вважає обґрунтованим, у даному випадку, вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

34. Відтак, доводи скаржника про порушення судами норм процесуального права не знайшли свого відображення в матеріалах справи.

35. За змістом частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

36. Частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

37. З огляду на наведене, касаційна скарга Генеральної прокуратури України не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

38. Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення.

39. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 у справі № 826/20348/15 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

40. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач І.В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко