Справа № 420/2779/19
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2779/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання, щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання, щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що відповідачем прийнято неправомірне рішення щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача 22.05.2019 року за (вхід.№18345/19) надав до суду відзив на позов, у якому з посиланням на обставини, встановлені висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2019 року, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року було відкрито провадження по справі №420/2779/19 за правилами загального позовного провадження.

В судове засідання 20.08.2019 року сторони до залу судового засідання №27 Одеського окружного адміністративного суду не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача був сповіщений належним чином про день, час та місце слухання справи, але в судове засідання не прибув без поважних причин, а тому, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, суд ухвалив рішення розглянути цю справу в порядку письмового провадження 27.08.2019 року за наявними в справі письмовими доказами.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Бангладеш, уродженцем м.Ноакхалі, за національністю - бангладешець, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова - бенгалі.

Позивач, в 2019 році звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що на територію України він потрапив нелегальним шляхом, 14.12.2017 року, після в`їзду в Україну дістався м.Києва, в подальшому за порадою знайомих осіб рейсовим автобусом дістався до м.Одеси.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2019 року ОСОБА_1 зазначив, що в країні громадянської належності його батько був членом партії "ВNР". Під час своєї політичної компанії батько позивача неодноразово піддавався погрозам зі сторони конкурентів політичної партії "Авамі ліг". Зі слів позивача, 05.10.2017 року його батька по дорозі додому застрелили невідомі люди. Позивач написав заяву до правоохоронних органів щодо розслідування вбивства батька, але згодом на його адресу почали надходити погрози. Як зазначив позивач, невідомі особи телефонували йому та наполягали на тому, щоб він забрав заяву з поліції та справу щодо вбивства було закрито. Так як заявник заяву не забрав, то погрози не припинялись (заява від 04.04.2019 року, анкетування від 09.04.2019 року). ОСОБА_1 припускає, що невідомі особи, які вбили його батька та ті, які погрожували йому в телефонному режимі були саме членами партії «Авамі ліг», так як зазначає позивач, що спілкувався з колегами його батька і вони надали йому таку інформацію (протокол співбесіди від 15.04.2019 року). У якості причини неможливості добровільного повернення до країни громадянської належності позивач повідомив про відсутність родичів на території Бангладеш та ймовірність переслідування з політичної партії "Авамі ліг" (анкетування від 09.04.2019 року, протокол співбесіди від 15.04.2019 року).

На підставі матеріалів особової справи №2019OD0056 головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту який мотивовано відсутністю у ситуації в який опинився позивач умов передбачених пунктами 1,13 частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», для отримання відповідного статусу.

16.04.2019 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області видано наказ за №73, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.04.2019 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_1 від 15.04.2019 року, вбачається, що виїзд позивача з Бангладеш не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Матеріали особової справи позивача також не містять належної доказової бази, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Бангладеш.

Позивач стверджує, що наразі не можете повернутися до Бангладеш у зв`язку з побоюванням зазнати переслідувань з боку членів політичної партії "Авамі ліг" через політичну діяльність його батька та його участі в партії «ВNР». Однак, позивач не був членом партії «ВNР» та не володіє інформацією про її політичну діяльність, структуру партії тощо. Також, він не володіє інформацією щодо погроз на адресу його батька за період його членства у партії та надає загальні відомості стосовно його діяльності, так як особисто позивачем було повідомлено, що його батько не розповідав про свої справи, а заявнику самому це було не цікаво, так як він не був членом ні однієї із даних партій і взагалі ніколи не брав участі у політичному житті країни.

Позивач також надає суперечливу та необгрунтовану інформацію стосовно ймовірних контактів та погроз з боку представників «Авамі Ліг», що, враховуючи проведений аналіз та зіставлення з іншими елементами його заяви, вказує на неправдоподібність зазначеного елементу. Позивач не надав жодних документальних доказів або обґрунтованих усних тверджень стосовно обставин політичної діяльності його батька та будь яких доказів щодо переслідування його членами "Авамі ліг". Елемент переслідування позивача також не приймається ГУ ДМС України в Одеській області, оскільки після смерті батька позивач продовжував безперешкодно проживати на території країни громадянської належності до грудня 2017 року, а також мав загальні права та виконував обов`язки, спільні для усіх громадян Бангладеш. Додатково позивач під час співбесіди зазначив, що не звертався до поліції з приводу погроз на його адресу (протокол співбесіди від 15.04.2019 року).

Під час співбесіди (протокол від 15.04.2019 року) позивач чітко зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через недостатній економічний рівень розвитку Бангладеш, що породжує безробіття, а також відсутність власного житла та близьких родичів. Крім того, позивач зазначив, що на території Бангладеш проживає його рідна тітка і двоюрідні брати та сестри, з якими він не підтримує зв`язок, а також від батька залишилась квартира та приватний будинок, до яких у шукача захисту нібито немає доступу. В ході опитування позивач плутається у власних твердженнях і вводить в оману співробітників Головного управління. Також необхідно зазначити, що ніхто з членів родини позивача ніколи не переслідувався та не переслідуються на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи (протокол співбесіди від 15.04.2019 року). Шукач захисту мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської залежності. Його також не звинувачували на території Бангладеш у порушенні соціальних або моральних норм (протокол співбесіди від 15.04.2019 року).

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в оформленні документів для наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі №73 від 16.04.2019 року з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Натомість з матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимоги п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до аналізу наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують її особу, або такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено у ході розгляду справи, ані позивач, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Найближчі родичі позивача, а саме: рідна тітка і двоюрідні брати та сестри проживають на території Бангладеш, та не зазнають будь-яких погроз чи переслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що не бажання позивача повернутися до країни громадянської належності обумовлена загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами, проблемами з працевлаштуванням, тощо.

Позивач зазначає, що головною метою його звернення до територіального підрозділу ДМС була саме необхідність в легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті. Про це також свідчить значний проміжок часу з моменту прибуття позивача в Україну та часом звернення ним із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Подібний висновок міститься в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Крім того позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом, повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано. В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем належним чином перевірені обставини, викладені у заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, та цілком обґрунтовано зроблено висновок про відсутність підстав необхідних для визнання позивача біженцем, або віднесення його до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання, щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, задоволенню не підлягають відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №73 від 16.04.2019 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст..8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання, щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.