Справа № 520/11219/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 р.Справа № 520/11219/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Старосєльцева О.В., м. Харків) від 19.03.2019 року (повний текст складено 21.03.2019 р.) по справі № 520/11219/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про скасування постанови та припис,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати припис ГУ Держпраці у Харківській області № ХК2583/298/НД/АВ/П від 29.10.2018 р. та постанову ГУ Держпраці у Харківській області № ХК2583/298/НД/АВ/П/МГ-ФС від 08.11.2018 р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 520/11219/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18.10.2018 р. по 25.10.2018 р. працівниками ГУ Держпраці у Харківській області відносно позивача було проведено захід державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування. Результати нагляду (контролю) оформлені актом № ХК/2583/298/НД/АВ від 25.10.2018 р., в якому перевіряючими зафіксовані порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю, а саме: не забезпечення достовірного обліку часу роботи працівників - ОСОБА_2 (фактична тривалість робочого дня 7 годин при відображеній у табелі робочого часу - 5,5 годин) та ОСОБА_3 (фактична тривалість робочого дня 8 годин при відображеній у табелі робочого часу - 5,5 годин), не забезпечення повної виплати винагороди ОСОБА_2 (з 156 фактично відпрацьованих годин оплачено 129 години) та ОСОБА_3 (з 192 фактично відпрацьованих годи оплачено 129 години).

Єдиними підставами для таких суджень послугували письмові пояснення перелічених працівників. В той же час, 01.11.2018 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були складені нотаріально посвідчені заяви про те, що виконання у ФОП ОСОБА_1 роботи здійснюється з 09:00 год. згідно з графіком роботи, вихідним днем є понеділок, винагорода дорівнює 2,248,36 грн.

З посиланням на Акт перевірки, 29.10.2018 р. відповідачем було видано припис № ХК2583/298/НД/АВ/П, а 08.11.2018 р. винесено постанову № ХК2583/298/НД/АВ/П/МГ-ФС про накладення 74460,00 грн. штрафу, за порушення позивачем вимог трудового законодавства.

Не погодившись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підставі для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що під час інспекційного відвідування інспекторами було опитано працівників ФОП ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Апелянт вказав, що жодного тиску або примусу у наданні пояснень з боку інспекторів на вказаних працівників не вчинялося.

Порушення вимог трудового законодавства з боку позивача апелянт пов`язує з наступним.

На підставі наданих документів: трудових договорів з додатками, табелів обліку робочого часу за період січень-вересень 2018, відомостей нарахування та виплати заробітної плати за цей же період, графіку роботи паркувальників при неповному робочому дні (0,75 ставки) на відведених майданчиках для платного паркування (шестиденний робочий тиждень з вихідним днем у понеділок) на 2018 рік та пояснень працівників, встановлено:

ОСОБА_2 відповідно до трудового договору № 2 від 29.02.2016 р., та пункту 1 додаткової угоди № 1 від 31.01.2017 року до договору № 2 від 29.02.2016 року встановлено ОСОБА_2 неповний робочий день (0,75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 год. Завершення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до Графіків роботи. При цьому додатковою угодою встановлено сумарний облік робочою часу з обліковим періодом рік. Нормальна тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень. Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 року ОСОБА_2 , відпрацьовано всього 26 днів (129 юдин). Графіком роботи паркувальників при ненормованому робочому дні (0,75 ставки) на відведених майданчиках для платного паркування (шестиденним робочим тижнем з вихідним днем у понеділок) на 2018 рік, визначено 26 робочих днів на загальну тривалість 129 годин. Згідно відомості нарахування заробітної плати за вересень 2018 року, ОСОБА_2 нараховано 2793,00 грн., до виплати 2254,94 грн. В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_2 зазначив, що працює з весни 2017 року, робочий час - з 7.00 до 14.00 годин, перерва не зазначив, вихідний день понеділок.

На підставі цього, контролюючим органом зроблений висновок, що тривалість робочого дня складає 7 годин, а робочий тиждень 42 години, чим порушено вимоги частини першої статті 94 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме замість 156 годин фактично відпрацьованих оплата проведена за 129 годин.

ОСОБА_3 відповідно до трудового договору № 8 від 29.02.2016 та пункту 1 додаткової угоди № 2 від 31.01.2017 року до договору № 8 від 29.02.2016 року, встановлено ОСОБА_3 неповний робочий день (0,75 ставки) з шестиденним робочим тижнем, початок роботи о 9.00 год, завершення роботи здійснюється після спливу робочого часу відповідно до графіків роботи. При цьому додатковою угодою встановлено сумарний облік робочого часу з обліковим періодом рік. Нормальна тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень. Згідно наданих табелів обліку робочого часу за вересень 2018 року ОСОБА_3 , відпрацьовано всього 26 днів (129 годин). Графіком роботи паркувальників при неповному робочому дні (0,75 ставки) на відведених майданчиках для платного паркування (шестиденним робочим тижнем з вихідним днем у понеділок) па 2018 рік, визначено 26 робочих днів на загальну тривалість 129 годин. Згідно відомості нарахування заробітної плати за вересень 2018 року, ОСОБА_3 нараховано 2793,00 грн., до виплати 2254,94 грн. В поясненнях від 18.10.2018 року ОСОБА_3 зазначив, що робочий час - з 07.00 до 15.00 години, вихідний день понеділок.

На підставі цього, контролюючим органом зроблений висновок, що тривалість робочого дня складає 8 годин, а робочий тиждень 48 години, що є порушенням вимоги частини першої статті 94 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , в частині обрахування та не виплати заробітної плати за фактично відпрацьовані години, а саме оплата проведена за 129 лише годин .

Колегія суддів зазначає, що вказані вище порушення трудового законодавства встановлені відповідачем виключно на підставі письмових пояснень зазначених вище осіб, які надавалися ними 18.10.2018 р. під час проведення інспекційного відвідування уповноваженими особами відповідача. Інших доказів, які лягли в основу виявленого порушення відповідач не наводить.

Положеннями пп. 3 п. 11 Порядку здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.17 р. № 295 передбачено, що інспектор праці має право - наодинці або у присутності свідків - ставити керівникові та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати на ці запитання усні та/або письмові пояснення.

Як зазначалося вище, пояснення у вказаних вище працівників були відібрані 18.10.2018 р. та згідно цих пояснень робочий час складає з 07:30 до 14:00 ( ОСОБА_2 ), та з 07:00 до 15:00 ( ОСОБА_3 ).

В свою чергу, судовим розглядом встановлено, що з метою оперативного розв`язання невідкладних завдань та потребою у забезпеченні вільного доступу до дорожнього покриття території майданчику для платного паркування за адресою: м. Харків, вул. Пискунівська для відновлення дорожньої розмітки, наказом № 02/10/01-А від 02.10.2018 року паркувальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було залучено до роботи в надурочний час з 06.30 до 09.00 год. Пунктом 2 цього наказу визначено, що надурочні роботи вказаним працівникам оплатити в подвійному розмірі годинної ставки, згідно з п. 1 ст. 106 КЗпП України. У наказі містяться відмітки вказаних вище працівників про ознайомлення з ним (а.с. 25).

Враховуючи те, що письмові пояснення відбиралися у працівників 18.10.2018 р. і саме в цей день вказані вище особи виконували трудові відносини у понадурочний час на підставі наказу № 02/10-1 від 02.10.2018 р., колегія суддів зазначає, що надані відповідачем пояснення, як єдина підстава, з якою контролюючий орган пов`язує порушення позивачем вимог трудового законодавства не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконують трудові обов`язки з 06:30 протягом всього періоду роботи у ФОП ОСОБА_1 Відповідачем належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини не надано та матеріали справи таких доказів не містять. В свою чергу, тривалість робочого дня 5,25 годин підтверджується табелем обліку робочого часу та графіком роботи паркувальника, що свідчить про те, що позивачем не було порушено вимоги ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці".

На підставі цього, колегія суддів зазначає, що постанова про накладення штрафу № ХК2583/298/НД/АВ/П/МГ-ФС від 08.11.2018 р. є неправомірною і у зв`язку з тим, що в ході судового розгляду не встановлено порушень позивачем вимог трудового законодавства, підлягає скасуванню і припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення виявлених порушень № ХК2583/298/НД/АВ/П від 29.10.2018 р.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 520/11219/18 прийняте з порушенням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

З урахуванням того, що відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 520/11219/18 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року по справі № 520/11219/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 27.08.2019 року