Справа № 1740/2339/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6116/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновська Н.В., Глушко І.В.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бута Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 1740/2339/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,(рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дорошенко Н.О. в м. Рівне Рівненської області 18.03.2019 року,повний текст судового рішення складено 28.03.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі також - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі також - ДМС України, відповідач), в якому просив судвизнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 27.06.2018 № 211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту, та зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.04.2018 про оформлення документів для вирішення питання про втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржилаДМС України, яка, покликаючись на те, що вказане рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що застосування положення щодо втрати позивачем статусу особи, що потребує додаткового захисту, з підстав у пункті 3 частини першої статті 11 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»(надалі також - Закон № 3671-VI), не є можливим, позаяк у країні походження позивача не відбулися суттєві та тривалі зміни, які можуть свідчити про безпечність повернення та подальшого проживання позивача на території Сирії. Апелянт вважає, що відповідно до керівних принципів міжнародного захисту: припинення статусу біженця згідно статті 1С (5) і (6) Конвенції про статус біженців 1951 року, УВКБ ООН, та Коментаря УВКБ ООН щодо питання втрати статусу біженця (Женева, 22.11.1004)для того, щоб вказане положення про припинення статусу біженця було застосовано, у країні походження позивача повинні мати місце кардинальні зміни, які, ймовірно, можуть усунути причину страху переслідування. Зміни повинні бути значними, глибокими і суттєвими.

Зміни в країні походження іноземця, що поширюються тільки на частину території, не повинні привести до припинення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, рішення основному елементу такої оцінки - суттєвому, стабільному і довготривалому характеру змін має прийматися на підставі інформації, отриманої через компетентні спеціалізовані структури, включаючи і УВКБ ООН.

Представник позивача скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року є правомірним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманнянорм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга є безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем району Хай Албас міста Хама. Громадянство (підданство): Сирійська Арабська Республіка. Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 вибув з батьківщини 28.08.2008 повітряним шляхом та перетнув державний кордон України легально на основі одноразової візи (1) Y02827097, 11.11.2008 прибув у м. Одесу для навчання на підготовчому факультеті в Одеській державній академії холоду. Здобув вищу освіту в Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького у 2014 році. У країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_4 , два брати - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , сестра - ОСОБА_7

10.04.2015 позивача на підставі рішення ДМС України № 291-15 визнано особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону№ 3671-VI, як особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена залишитись в Україні внаслідок загрози її життю та безпеці в країні походження у зв`язку з загальнопоширеним насильством в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, і не може повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

04.04.2018 позивач звернувся до Управління ДМС України у Волинській області з заявою про позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2018 з додатками, у якій просив позбавити його додаткового захисту.

07.05.2018 Першим заступником начальника ГУ ДМС України у Волинській області винесено подання про втрату додаткового захисту у зв`язку з тим, що заявник добровільно повертається до країни своєї громадянської належності Сирії на постійне місце проживання. Зазначено, що згідно з інформацією по країні походження заявника ситуація в м. Хама, куди заявник планує повертатись, спокійна.

27.06.2018 ДМС України прийнято рішення № 211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту.

Згідно з вказаним рішенням підставою для визнання відсутності підстав для втрати додаткового захисту позивачем слугувала інформація з офіційних джерел у мережі Інтернет щодо того, що не дивлячись на те, що з початку 2017 року контроль над регіоном, в якому знаходиться м. Хама, здійснювали провладні військові формування, цивільне населення міста та околиць все одно продовжує зазнавати серйозної шкоди у результаті періодичних невибіркових нападів зі сторони різних учасників конфлікту. Зазначено, що наразі ситуація в Сирії залишається досить нестабільною та небезпечною для цивільного населення країни, яке всупереч нормам міжнародного гуманітарного права використовується сторонами конфлікту в якості живого щита. Окрім того йдеться про те, що на момент прийняття даного рішення не втратила чинності позиція УВКБ ООН, яка закликає країни ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Враховуючи те, що у країні походження позивача не відбулись суттєві та тривалі зміни, які б могли свідчити про безпечність повернення та подальшого перебування позивача на території Сирії, на підставі частини чотирнадцятої статті 11 Закону № 3671-VI, пп. «г» пункту 7.7 Розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (надалі також - Правила № 649), ДМС України прийняла спірне рішення про відсутність підстав для втрати додаткового захисту громадянином Сирії ОСОБА_2 .

Повідомленням від 04.09.2018 № 0704/22 Управлінням ДМС у Волинській області доведено до відома позивача про прийняте ДМС України рішення від 27.06.2018 № 211-18 про відсутність підстав для втрати позивачем додаткового захисту.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за нормами статті 11 Закону № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату додаткового захисту може бути особиста заява особи, яка потребує додаткового захисту, а в силу положень частини першої цієї ж статті Закону № 3671-VI використання захисту країни громадянської належності (підданства) як і відсутність обставин, на підставі яких особу було визнано особою, яка потребує додаткового захисту, є підставами для втрати особою додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом № 3671-VI.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно частини першої статті 11 Закону № 3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; 6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Разом із цим, згідно з частиною четвертою цієї ж статті Закону № 3671-VI, підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця.

Частина восьма статті 11 Закону № 3671-VI передбачає, що уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина дев`ята статті 11 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону № 3671-VI рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи.

На основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина чотирнадцята статті 11 Закону № 3671-VI).

Отже, законодавцем у частині першій статті 11 Закону № 3671-VI передбачено вичерпні підстави для втрати особою додаткового захисту, водночас законом не визначені підстави для відмови у втраті додаткового захисту. В той же час, частина чотирнадцята статті 11 Закону № 3671-VI передбачає прийняття центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення, зокрема, про відсутність підстав для втрати додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Суд апеляційної інстанції враховує висновки суду першої інстанції, що підставою для втрати позивачем додаткового захисту у даній справі є його заява про позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2018,у якій позивач зазначив, що у м. Хама відсутні загрози його життю, безпеці та свободі, немає міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту та порушень прав людини, а також його бажання добровільно скористатися захистом країни громадянської належності (підданства).

Також, позивач пояснив, що у зв`язку з тяжким станом здоров`я його батька з 24.07.2015 по 11.12.2016 він перебував у Сирійській Арабській Республіці у м. Хама, що підтверджується: копією закордонного паспорта громадянина Сирії № НОМЕР_1 , копією квитка «Україна-Ліванська Республіка» - у зв`язку з тим, що в Україні відсутнє пряме авіасполучення з Сирійською Арабською Республікою з 24.07.2015 позивач здійснив переліт в Ліванську Республіку ( Бейрут ) транзитом через Туреччину (Істамбул); копією зворотного талону з печаткою прикордонної служби Сирійської Арабської Республіки про дату заїзду/виїзду з Сирії - в Сирійську Арабську Республіку позивач заїхав приватним автомобілем з Ліванської Республіки;

30.08.2016 під час перебування в Сирійській Арабській Республіці позивач отримав посвідчення водія громадянина Сирії № НОМЕР_2 , після чого на основі внутрішнього посвідчення водія громадянина Сирії отримав міжнародне водійське посвідчення № НОМЕР_3.

Вищевикладені обставини підтверджують добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності, яке означає, що особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.

Дані обставини не спростовані відповідачем в апеляційній скарзі, а також їм не надано належної оцінки відповідачем під час вирішення питання щодо втрати позивачем додаткового захисту.

Суд враховує, що за нормами статті 11 Закону № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату додаткового захисту може бути особиста заява особи, яка потребує додаткового захисту, а в силу положень частини першої цієї ж статті Закону № 3671-VI використання захисту країни громадянської належності (підданства) як і відсутність обставин, на підставі яких особу було визнано особою, яка потребує додаткового захисту, є підставами для втрати особою додаткового захисту.

Водночас, покликаючись до керівних принципів міжнародного захисту апелянт стверджував, що припинення статусу біженця згідно статті 1С (5) і (6) Конвенції про статус біженців 1951 року, УВКБ ООН, та Коментаря УВКБ ООН щодо питання втрати статусу біженця (Женева, 22.11.2004) для того, щоб вказане положення про припинення статусу біженця було застосоване, у країні походження позивача повинні мати місце кардинальні зміни, які, ймовірно, можуть усунути причину страху переслідування. Зміни повинні бути значними, глибокими і суттєвими, можуть відбутися несподівано, або вони можуть відбуватися поступово протягом тривалого періоду часу.

Разом з тим, відповідачем в апеляційній скарзі зазначені веб-сайти з інформацією станом на 2017 р., однак не надано жодних доказів на підтвердження фактів про небезпечну ситуацію в Сирійській Арабській Республіці станом на даний час.

Також, колегія звертає увагу, що позивач не висловлює будь-яких побоювань з приводу безпеки свого життя або загрози здоров`ю, або остраху зазнати переслідування, нападу тощо. Навпаки, у поданій заяві від 04.04.2018 позивач наполягає на відсутності жодної загрози його життю, безпеці та свободі та зазначає про його добровільне бажання скористатись захистом країни громадянської належності (підданства), куди він вже повертався та перебував протягом 24.07.2015-11.12.2016.

Конвенція 1951 року є універсальним міжнародним договором спеціального характеру, положення якого (разом із положеннями Протоколу щодо статусу біженця 1967 року) стосуються виключно питань надання статусу біженця та захисту біженців, а не особи, яка потребує додаткового захисту. Тому, за відсутності вищенаведених обставин та фактів щодо об`єктивних загроз та обґрунтованих побоювань особа не може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

У розрізі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення відповідача-суб`єкта владних повноважень не відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 5 КАС України).

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушеного права в частині позовної вимоги зобов`язального характеру, суд враховує, що відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання, зокрема, про втрату додаткового захисту, визначають Правила № 649.

Відповідно до пп. 7.1 та 7.2 зазначених Правил передбачено, що рішення про втрату додаткового захисту може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання особи, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, вирішення питання про позбавлення особи додаткового захисту віднесено законом до виключної компетенції відповідача, а наведеними судом положеннями чинного законодавства визначені підстави, порядок, строки та процедура втрати особою додаткового захисту.

Отже, відповідач, як орган державної влади, зобов`язаний реалізовувати надані йому повноваження у спосіб, встановлений законом, із застосуванням норм законодавства, чинних на час вирішення відповідного питання. Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції, що порушене право позивача може бути поновлено шляхом зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 від 04.04.2018 про оформлення документів для вирішення питання про втрату додаткового захисту, та вирішити зазначене питання з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Даний висновок в частині обрання способу захисту прав позивача узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 285/1538/17 та від 18.10.2018 у справі № 822/584/18.

Загалом оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ), а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до пункту першого статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі № 1740/2339/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 22.08.2019