Справа № 420/5193/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5193/18

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П. Дата і місце ухвалення: 25.06.2019р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання наказу №182 від 24.09.2018 року неправомірним та його скасування, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області в якому згідно уточненого позову, просив визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №182 від 24 вересня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його та зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. Позивач 10.09.2018 року вперше звернувся за захистом в Україні, під час якого надав оригінал паспортного документу А01219045. Отже заявник не видавав себе за іншу особу, та йому не було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перед зверненням від 10 вересня 2018 року. Тож заява заявника не носить характеру зловживання процедурою звернення за захистом в Україні. Позивач стверджує, що у разі повернення до країни походження існує ризик переслідувань позивача, за релігійною ознакою, оскільки позивач перейшов з ісламу до християнства та отримував погрози у зв`язку з цим. До того ж, відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження. Оскільки позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадає під визначення, перелічені в п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на який відповідач посилається, у позивача наявні умови, зазначені п.1 ч.1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що не належить до жодного визначення зазначеного у п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки подана ним заява не носить характеру зловживання процедурою звернення за захистом в Україні, крім того, у нього наявні умови для визнання статусу біженця передбачені п.1 ч.1 ст.1 згаданого закону.

Також, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано інформацію по країні походження яка підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту та порушено п.1 та п.13 Закону України про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.1, ст.33 Конвенції про статус біженців» та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 року без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сенегалу, уродженцем м. Дакар. За національністю сенегалець, за віросповіданням християнин (римо-католик), неодружений, має неповну середню спеціальну освіту

Як вбачається з даних анкети позивача від 10.09.2018 року, позивач, 07.05.2016 року виїхав з Сенегалу авіарейсом Дакар (Сенегал) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна), перетнув кордон України 08.05.2016 року, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 строком дії до 15.05.2019 року та оформленою візою типу НОМЕР_2, терміном дії до 29.05.2016 року.

З м. Києва позивач приїхав в Полтавську область у зв`язку із запрошенням на футбол, а потім поїхав до м. Одеса, бо у позивача багато знайомих в м. Одесі.

Позивач, 10.09.2018 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області, яку зареєстровано за №150.

Позивачу було призначено дату анкетування на 12.09.2018 року, про що позивач розписався.

При анкетуванні 12.09.2018 року позивач причиною виїзду з країни постійного проживання вказав проблеми, які почалися в 2015 році, зокрема, позивач зазначив, що сповідував іслам, а потім змінив віросповідання на християнство в липні 2015 року за порадою друга. Як зазначає позивач, вся родина позивача була проти, вони погрожували позивачу, говорили або він знову віро сповідував іслам або уб`ють його. Після зміни віросповідання, батьки позивача не сприймали його, вони почали його ігнорувати, перестали прислухатися, звати на сімейні збори, ображали, погано ставилися, робили все як їм потрібно, не запитували у позивача поради. У зв`язку з погрозами батьків, позивач переїхав до бабусі в жовтні 2015 році, але бабуся також відмовилася його приймати, а тому позивач переїхав до друга, який його більш детально ознайомив з Християнством. З документами та виїздом позивачу допомагали родичі друга.

Позивач зазначив, що ні він, ні члени його родини ніколи не брали участі в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях, ніколи не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо.

Співбесіду з позивачем проведено 21.09.2018 року за участі перекладача, відповідно до якої позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту так, як у пекарній, в котрій працював позивач, змінились правила і потрібно легально перебувати в Україні.

На питання щодо можливості наявності та надання документів на підтвердження елементів переслідування в країні громадянської належності позивач відповів, що таких документів не має.

Позивач повторив історію зміни віри з ісламу на християнство, тобто підтвердив, що в 2015 році перебуваючи у бабусі на канікулах, він познайомився з християнином, який звернув позивача до християнства.

Метою виїзду до України позивач вказав приїзд на футбол в Полтавську область, але через те, що в контракті не було вказано заробітну плату, позивач відмовився від пропозиції і поїхав знову до Києва, а потім, до Одеси так, як у одного із футболістів брат проживає в Одесі.

Позивач не військовозобов`язаний, ніде не працював на Батьківщині, на момент виїзду з країни походження ситуація була спокійна і проблем з виїздом у позивача не було, проблем з владою, законом у позивача також ніколи не було, фізичне насилля до позивача та до будь-кого з членів його родини також не застосовувалось.

Також, позивач зазначив, що не бажає повертатись на Батьківщину, адже його родина не прийме його, а у чужих людей він жити не хоче. У позивача конфлікт з батьками він не бажає повертатись.

На питання з якою метою позивач звернувся до ДМС, позивач зазначив, що звертається до ДМС для того, щоб йому допомогли інтегрувати в суспільстві, щоб він отримав свої права в Україні, щоб міг переміщуватись по країні без проблем.

Під час співбесіди 24.09.2018 року позивач зазначив, що в країні його громадянського походження досить хороше відношення мусульман до християн.

На питання чого позивач боїться після повернення додому, він зазначив, що нічого не боїться, просто питання в тому, що батьки його не приймуть, а до друга повертатись він також не хоче, бо не бажає бути тягарем для його родини.

Розглянувши заяву та особову справу № ОСОБА_1, головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, на підставі розглянутої ІКП, проведених анкетування та інтерв`ю із позивачем, зроблено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ГУ ДМС в Одеській області 24.09.2018 року прийнято Наказ №182 Про відмову в оформленні Гоміс Рене Гумпі Жюль документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачу 02.10.2018 року вручено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не наведено жодних обставин та не надано жодного доказу щодо наявності підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, звернення позивача має на меті бажання легалізувати власне перебування на території України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позову, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в країні громадянського походження не зазнав переслідувань збоку діючої влади, адже в країні існує вільний вибір віросповідання, конфлікти відбувалися лише на сімейному рівні, крім того, виїзд з Сенегалу був зумовлений метою підписання футбольного контракту, а не побоюваннями зазнати переслідувань за релігійною ознакою.

Таким чином колегія судів вважає, що позивач не має наявних умов для визнання біженцем згідно положень п.1, п.13 ст. Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» адже ним не доведено що він потребує захисту, оскільки змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Крім того колегія суддів зазначає, що позивач з моменту закінчення строку дії візи 29.05.2016 року більше трьох років до звернення 10.09.2018 року нелегально перебував на території України чим порушив п.5 ст.5 вищезгаданого закону, згідно якого ще до закінчення строку перебування на території України останній повинен був звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З приводу обставин зволікання із зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Верховний Суд у постанові по справі К9901/2164/17 від 14.03.2018 року, зробив висновок про те, що якщо дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, це свідчить про відсутність у особи реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження (акр. 6 постанови).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки рішення відповідача про відмову у оформленні позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованим та таким, яке повністю відповідає нормам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги обґрунтовані доводами, яким Одеським окружним адміністративним судом надано правильну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 27 серпня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук