Справа № 160/6733/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-08-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 серпня 2019 року Справа № 160/6733/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -
17.07.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день звільнення (01.03.2019) компенсації за не отримане речове майно у сумі 8815,65 грн.;
- стягнути з Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача за період з 01.03.2019 по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку 225,07 грн. в день (розмір суми на 15.07.2019 становить 30 834,59 грн. -137 днів * 225,07);
- стягнути з Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" на користь позивача грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у сумі 8815,65 грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 24.07.2014 року по 01.03.2019 року позивач працювала на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" та згідно наказу №35/ОС-19 від 01.03.2019 року її було звільнено зі служби. Проте, станом на момент звільнення позивачу не було виплачено належних сум вартості грошової компенсації за речове майно відповідно до пункту 27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578. Крім того, позивач зазначила, що несвоєчасний розрахунок з боку відповідача при звільненні породжує право вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки на підставі ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.
02.08.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 22.08.2019 року (а.с. 2).
21.08.2019 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що Державна установа "Кам`янська виправна колонія (№34)" є бюджетною організацією та фінансується Міністерством юстиції України. При цьому, п. 22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, разом з тим вказаним порядком не врегульовано питання щодо строків виплати такої компенсації.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно наказу Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" від 01.03.2019 року за №35/ОС-19 «Про особовий склад» звільнено по пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , що підтверджується копіює витягу з відповідного наказу, наявної у матеріалах справи.
За змістом довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна №28 від 18.06.2019 року, виданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, загальна сума виплати грошової компенсації складає 8 815,65 грн.
Так, 18.06.2019 року позивач звернулась до начальника Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" із клопотанням, в якому просила повідомити відомості про наявність або відсутність та розмір заборгованості щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.
Листом від 04.07.2019 року за №34/6-6-19/М-6 відповідач повідомив, що п. 22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі, оскільки державна установа «Кам`янська виправна колонія (№34)» не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Міністерство юстиції України) та фінансується з державного бюджету, то відповідно, адміністрація установи не може передбачити наперед компенсаційні витрати. Кошторисом установи на 2019 рік видатки для проведення виплат грошової компенсації за неотримане речове майно не передбачено.
Позивач вважає дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме не виплата компенсації за неотримане речове майно в сумі 8 815,65 грн., у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості дій відповідача щодо не виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно в сумі 8 815,65 грн.
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. №578 (далі - Порядок №578)
Речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань (п. 2 вказаного Порядку №578).
За змістом п. 27 Порядку №578 забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема копією довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна №28 від 18.06.2019 року, виданої Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, загальна сума виплати грошової компенсації складає 8 815,65 грн.
При цьому, у листі від 04.07.2019 року за №34/6-6-19/М-6 зазначено, що виплата вищевказаної компенсації буде здійснена у порядку черговості, за умови наявності відповідного фінансування.
Згідно частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-1Х від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення № 5-рп/2002 від 20.03.2002р., № 7-рп/2004 від 17.03.2004р., № 20-рп/2004 від 01.12.2004р., № 6-рп/2007 від 09.07.2007р.).
Зокрема, у Рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007р. Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010р. у справі № 21-399во10, від 07.12.2012р. у справі № 21-977во10, від 03.12.2010р. у справі № 21-44а10).
Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, держава мусить бути гарантом не лише належної реалізації передбачених Конституцією і законами прав і свобод людини і громадянина, а й неприпустимості не передбачених Конституцією і законами втручання в життя і діяльність особи та примусового впливу на неї, тобто гарантом від свавілля, беззаконня, самоуправства, зловживання та вольових рішень органів державної влади і місцевого самоврядування, їх посадових осіб.
Відтак, невжиття відповідачем протягом тривалого часу заходів для виплати грошової компенсації за невикористане речове майно свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, а тому, дана вимога підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що компенсація за невикористане речове майно, що складає 8 815,65 грн. відповідачем станом на дату звернення з даним позовом до суду сплачена не була.
Отже, станом на день звільнення, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) встановлено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 (провадження №К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Згідно статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, враховуючи, що на день звільнення позивачка не була забезпечена повністю грошовим забезпеченням за не отримане речове майно, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідачем було допущено протиправні дії щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивачки компенсації за не отримане речове майно, атому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсацію вартості за не отримане речове майно у сумі 8815,65 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) на користь позивача за період з 01.03.2019 по день фактичного розрахунку, виходячи із розрахунку 225,07 грн. в день (розмір суми на 15.07.2019 становить 30 834,59 грн. -137 днів * 225,07), суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями статті 2 Закону №108/95-ВР основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 34 Закону № 108/95-ВР визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз зазначених норм права, дає підстави зробити висновок, що компенсації за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у зразковій справі №808/8783/15.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання стосовно повернення судового збору.

Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" (51912, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Михайла Грушевського, 214, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день звільнення (01.03.2019) компенсації за не отримане речове майно у сумі 8 815,65 грн.

Стягнути з Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у сумі 8 815,65 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець