Справа № 200/14850/18-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року справа №200/14850/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

при секретарі судового засідання Макаренко А.С.

за участю сторін по справі:

позивач: Борозенцев С .В . (за ордером)

відповідач: Помалюк І.В. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного (суддя - Грищенка Є.І.) від 26 березня 2019 року (повний текст рішення складено 05 квітня 2019 року) у справі №200/14850/18-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРТКОМ» до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (форма Р) № від 25 вересня 2018 року щодо збільшення суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 233 878, 75 грн., у тому числі за податковим зобов`язаннями - 187 103,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 46 775, 75 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 25 вересня 2018 року щодо збільшення суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 233 878,75 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач зазначив, що ним правомірно було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, оскільки при здійсненні перевірки було встановлено порушення позивачем вимог пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.188.1 ст. 188, пп185.1 ст. 185, п.198.3ст.198 Податкового Кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту на загальну суму 187 103,00 грн., в тому числі у деклараціях з податку на додану вартість за вересень 2016 року на суму 124203,00 грн., за травень 2017 року на суму 13140,00 грн., за червень 2017 року на суму 28440,00 грн., за листопад 2017 року на суму 21320 грн. та занижено суму податку на додану вартість, які підлягає сплаті до бюджету на суму 187 103,00 грн., в тому числі у деклараціях з податку на додану вартість за вересень 2016 року на суму 124203,00 грн., за травень 2017 року на суму 13140 грн., за червень 2017 року на суму 28440,00 грн., за листопад 2017 року на суму 21320,00 грн.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань достовірності формування та віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками ТОВ «УКРСЛАВРЕСУРС» за вересень 2016 року, ТОВ «УКРПРОМ-ОБЛАДНАННЯ» за травень 2017 року з урахуванням віднесення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у червні 2017 року, ТОВ «ЛЕГО УНІВЕРС» за листопад 2017 року, за результатами якої складено акт від 03 вересня 2018 року № 956/05-99/14-13-34991118,та прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 25.09.2018 року № 007431413, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 233 878, 75 грн., з яких за податковим зобов`язаннями - 187 103,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 46 775, 75 грн.

Підставою для прийняття спірного рішення послужив висновок податкового органу про порушення позивачем вимог пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.188.1 ст. 188, пп.185.1 ст. 185, п.198.3ст.198 Податкового Кодексу України, в результаті чого завищено суму податкового кредиту на загальну суму 187 103,00 грн., в тому числі у деклараціях з податку на додану вартість за вересень 2016 року на суму 124203,00 грн., за травень 2017 року на суму 13140,00 грн., за червень 2017 року на суму 28440,00 грн., за листопад 2017 року на суму 21320 грн. та занижено суму податку на додану вартість, які підлягає сплаті до бюджету на суму 187 103,00 грн., в тому числі у деклараціях з податку на додану вартість за вересень 2016 року на суму 124203,00 грн., за травень 2017 року на суму 13140 грн., за червень 2017 року на суму 28440,00 грн., за листопад 2017 року на суму 21320,00 грн.

Висновок податкового органу обґрунтований тим, що господарські операції по договорам, укладеним між позивачем та вказаними контрагентами, не мали реального характеру, а фактично було здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій з придбання товару у вказаних контрагентів-постачальників і складено первинні документи всупереч норм ч. 1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп.2.1 і 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88. Тому документи, надані до перевірки по взаємовідносинам із контрагентами-постачальниками, не можуть за вимогами п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу України вважатися документами для підтвердження даних податкового обліку і звітності позивача.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкого кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно зрозділом V цього Кодексу.

За приписами п.п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною ( п.198.2 ст.198 цього Кодексу).

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6 ст.198ПК).

За приписами п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Згідно частини 1 статті 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Як встановлено судом, у відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності позивача є 24.10 Виробництво чавуну сталі та феросплавів.

11 січня 2011 року та 05 січня 2016 року між позивачем та ТОВ «УКРСЛАВРЕСУРС» укладено договір лізингу обладнання ( плавильний комплекс) № 11-01/11 та договір поставки чорних та кольорових металів та їх сплави № 05011602-Т.

На підтвердження виконання умов договору позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надано податкові накладні з ПДВ за вересень 2016 року, видаткові накладні № РН-00000018, № РН-0130902, №РН-0130903, № РН-0150903, № РН-0200907, №РН-0290906, рахунки фактури: №СФ-0000018, № СФ-000031, № СФ-0000032, №СФ-0000037, № СФ-0000045. Про виконання вказаних договорів також свідчать товарно-транспортні накладні: № 07/09/5-1, № 13/09/6-1, №13/09/21-1, № 15/09/11-1, № 15/09/15-1, № 21/0911-1, № 29/09/16-1 та акт № ОУ-00089 здачі-прийняття робіт (надання послуг). Розрахунок з боку позивача за поставлені товари за договором поставки №05011602-Т підтверджується платіжними дорученнями: №279 від 08.09.2016, № 286 від 13.09.2016р. № 285 від 13.09.2016р., № 291 від 15.09.2016 р. № 305 від 21.09.2016, № 324 від 30.09.2016р.. Зберігання товарів за вказаним договором підтверджується картками складського обліку матеріалів.

19 травня 2017 року між позивачем та ТОВ «УКРПРОМ-ОБЛАДНАННЯ» укладено договір поставки № 19/05-17/01.

На підтвердження виконання умов договору позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надано податкові накладні № 802 та № 803 від 19.05.2017р., реєстр отриманих податкових накладних, видаткові накладні № 802 № 803 від 19.05.2017р. Про виконання договору також свідчить товарно-транспортна накладна № 1905 від 19.05.2017 р. та акт виконаних робіт від 19.05.2017р. Розрахунок з боку позивача за поставлені товари за договором поставки № 19/05-17/01 підтверджується платіжними дорученнями № 49 від 19.07.2017 р. та № 915 від 20.06.2017 р.

19 липня 2017 року між позивачем та ТОВ «ЛЕГО УНІВЕРС» укладено договір поставки №19/07-2017.

На підтвердження виконання умов договору позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надано податкову накладну № 4 від 03 листопада 2017 року, реєстр отриманих податкових накладних документами складського обліку, видаткову накладну № 4 від 03 листопада 2017 року, товарно-транспортну накладну від 03 листопада 2017 року. Розрахунок з боку позивача за поставлені товари за договором поставки № 19/07-2017 підтверджується платіжним дорученням № 1282 від 17.11.2017р.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджується факт наявності у позивача податкових накладних, що підтверджують його право на формування податкового кредиту, а також всіх необхідних первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання та подальшого використання у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, поставлених за договором з контрагентами позивача. Відтак, позивач наданими доказами підтвердив реальність господарських операцій згідно вищевикладених договорів та первинних документів.

Посилання відповідача на те, що товарно-транспортні документи складені з порушенням вимог законодавства, оскільки в них неповно/неправильно заповнені всі реквізити, є неприйнятними, оскільки між позивачем та його контрагентами укладено не договори перевезення, а договори поставки, і саме щодо господарських операцій по вказаним договорам відповідачем зроблені висновки в акті перевірки. Товарно-транспортна накладна, подорожній лист, тобто документи, що передбачені Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363,призначені для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, і в операціях з поставки товару не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року в справі №816/166/15-а, від 11.09.2018р. в справі №816/909/17, від 05.02.2019р. в справі №813/123/16.

Ненадання позивачем до перевірки деяких документів, зокрема, документів навантаження-розвантаження ТМЦ, тощо, не спростовує реальність господарських операцій.

Сертифікати якості на товар не належать до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік, та не містить відомостей про господарську операцію. Тому ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення.

Стосовно певних недоліків в оформленні первинних документів (зокрема відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.

Судом встановлено, що на час проведення перевірки позивача та на час винесення оскарженого податкового повідомлення рішення вироків щодо контрагентів позивача судами винесено не було.

Колегія суддів вважає, що нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару, укладення покупцем товару договору з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження фіктивності спірних господарських операцій.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки про нереальність здійснення господарських операцій зроблені на підставі аналізу баз даних АІС «Податковий блок» та податкової інформації щодо контрагентів позивача є неприйнятними, оскільки співставлення даних податкової звітності з даними внутрішніх баз даних контролюючого органу як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства і аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку. Записи у інформаційних базах податкового органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться. А тому нарахування податків не може ґрунтуватися тільки на даних, які містяться в інформаційних базах контролюючого органу, без врахування даних первинних документів.

Посилання податкового органу, як на підставу нереальності господарських операцій, не підтвердження ланцюгу постачання, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні лише відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем порушення позивачем вимог пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.188.1 ст. 188, пп.185.1 ст. 185, п.198.3ст.198 Податкового Кодексу України, а тому правомірно скасовано спірне податкове повідомлення-рішення.

Частиною 2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного платника податків, у випадку за неправомірні дії іншого платника податків підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в п. 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: «Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Європейський суд з прав людини визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що наданими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку підтверджується реальність здійснення позивачем спірних господарських операцій. Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження свого твердження щодо фіктивності спірних господарських операцій, а тому доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийнято до уваги.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного від 26 березня 2019 року у справі №200/14850/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного від 26 березня 2019 року у справі №200/14850/18-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 28 серпня 2019 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 28 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 28 серпня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко