Справа № 420/6601/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6601/18

Категорія: 106030000Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С. Час і місце ухвалення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А.І.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Стефанцевій Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року, зобов`язання Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №194-18 від 15.06.2018р. про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язання Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Пакистану, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни через переслідування, які позивач зазнав з боку антиурядових угрупувань та з причин ситуації численних порушень прав людини в Пакистані. Інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань. При зверненні до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішенням №194-18 від 15.06.2018р. відповідачем йому незаконно відмовлено у наданні відповідного статусу. ОСОБА_1 зазначив, що він має всі ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені статтею 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 17.04.2019р. з прийняттям нового судового рішення - про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не проаналізовано ситуацію по країні походження позивача, які міститься в інтернет-ресурсах. Загроза життю, безпеці чи свободі особи внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини є підставою для надання додаткового захисту в Україні у відповідності до пунктів 4 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту».

Державна міграційна служба України подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційний орган належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження та правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за наявності яких такий статус надається. Відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати, що на території Пакистану залишилися проживати близькі родичі позивача, зокрема, його дружина з чотирма дітьми, матір та брат, які проживають в м. Сіалкот, та інформація стосовно їх переслідування за матеріалами особової справи та під час опитування не виявлена.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Пакистану, уродженець м.Сіалкот, провінції Пенджаб, за національністю - пакистанець, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

15.05.2014р. позивач офіційно виїхав з Пакистану на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та російської візи, авіасполученням Лахор (Пакистан) - Ташкент (Узбекистан) - Москва (РФ). З Москви позивач виїхав до кордону між РФ та Україною рейсовим автобусом сполученням Москва - Луганськ.

В`їзд в Україну відбувся 18.05.2014р. нелегально, поза пунктом пропуску.

29.05.2014р. ОСОБА_1 звернувся до ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі наказу від 09.06.2015р. №104 розгляд заяви позивача було призупинено через довготривалу його неявку без поважних причин.

21.06.2016р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Наявність у нього підстав для отримання відповідного статусу позивач обґрунтовував тим, що на території Пакистану він працював в компанії мобільного оператора «Мобілінк» та мав доступ до персональної інформації певних впливових в країні осіб. Через вказаний факт представники терористичних угрупувань (пакистанські таліби, «Алькаїда» тощо) почали вимагати в нього персональні дані таких осіб та надавати можливість користування телекомунікаційними мережами компанії у власних інтересах. Позивач, також, повідомив про випадок власного викрадення невстановленими особами, під час якого до нього застосовувалось фізичне насильство, а також факти звернення до правоохоронних структур Пакистану у зв`язку з погрозами. У зв`язку із ситуацією, що склалася, він та члени родини прийняли рішення щодо його виїзду до іншої країни у пошуках кращої долі. Станом на теперішній час позивач не має бажання повертатись до країни громадянської належності через відсутність роботи та побоювання зазнати розправи з боку терористичних угрупувань.

Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області 15.05.2018р. складено висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вказаному висновку зазначено, що міграційною службою, за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача, було встановлено, що в країні громадянської належності залишились проживати його родичі, а саме: дружина з чотирма дітьми, матір та брат, які проживають в м.Сіалкот, інформація стосовно їхнього переслідування за матеріалами особової справи під час опитування не виявлена. Під час розгляду матеріалів особових справ ; ) були виявлені суттєві розбіжності, які вказують на неправдоподібність історії переслідування особи з боку невстановлених злочинних угрупувань та відсутність обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення до країни громадянської належності. Матеріали першого звернення особи за міжнародним захистом на території України (ОС № ) та повторної заяви від 21.06.2016р. (ОС №) вказують на вигаданість історії переслідування та бажанням легалізації в Україні, використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту, що вважається елементом зловживання процедурою. Зазначено, що при першому зверненні позивач зазначав, що він працював в компанії «Мобілінк» у період з 2006 по 2014 роки в якості фінансового менеджера. В березні 2014 року, його було затримано представниками «Аль-Каїда», які вимагали від нього співпрацювати з ними в області надання телефонних номерів заможних громадян. Через зазначений інцидент, він звернувся до органів поліції (довідку або заяву з органів поліції до територіального органу не надав), але не отримавши захисту, вирішив виїхати з країни, так як вважав що йому там загрожує небезпека. Під час проведення повторного розгляду заяви, позивачем була надана інша історія виїду з країни, а саме: позивач зазначив, що повторне звернення до територіального органу міграційної служби вмотивовано бажанням легального проживання на території України. Небажання повертатися на Батьківщину позивач пояснює побоюванням за власне життя з боку угрупувань «Пенджабський талібан» та «Техрік-є талібан», які вимагали від нього надавати інформацію щодо впливових громадян Пакистану. Через відмову в надані зазначеної інформації позивача було викрадено та випущено під гарантії співпраці із вищевказаними злочинними угрупуваннями. Виїзд з Пакистану відбувся нібито через переслідування з боку злочинних угрупувань таких як: « Сепа Сахаба », « Лашкарі Джангві » та «Техрік-є Талібан».

Рішенням Державної міграційної служби України №194-15 від 15.06.2018р., на підставі висновку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, громадянину ОСОБА_1 було відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення позивачу надіслано повідомлення від 23.06.2018р. №560.

Не погоджуючись з правомірністю відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ДМС України обґрунтовано виходила із суперечливості наданої позивачем історії переслідування, не підтвердження факту утисків позивача чи його родичів в країні громадянської належності. За висновками суду першої інстанції, позивачем не доведено наявність обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі його повернення до Пакистану.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах особових справ ОСОБА_1 № та № містяться суттєві розбіжності, які вказують на неправдоподібність історії його переслідування з боку невстановлених злочинних угрупувань та відсутність обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення до країни громадянської належності, що свідчить про вигаданість історії переслідування та бажанням легалізації в Україні, використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту, що вважається елементом зловживання процедурою.

При зверненні у 2014 році (протокол співбесіди від 03.09.2014р.) ОСОБА_1 зазначив, що у період з 2006 року по 2014 рін він працював фінансовим менеджером в компанії «Мобілінк». В березні 2014 року його було затримано представниками «Аль- Каїда », які вимагали від нього співпрацювати з ними в області надання телефонних номерів заможних громадян. Через зазначений інцидент, він звернувся до органів поліції, але, не отримавши захисту, вирішив виїхати з країни, так як вважав що йому там загрожує небезпека.

При зверненні у 2016 році (протокол співбесіди від 06.07.2016р.) позивач вже зазначив, що виїзд з Пакистану до РФ (м.Москва) відбувся через переслідування з боку злочинних угрупувань « Сепа Сахаба », « Лашкарі Джангві » та «Техрік-є Талібан». Переслідування почалися через його роботу в компанії «Мобілінк». В травні 2014 року позивача було затримано невідомими особами, які під час утримання схиляли його, щоб він надавав інформацію стовно заможних громадян Пакистану. Після шести годин утримання в старому будинку біля місцевості «Хедмерла», він погодився на співпрацю. Після зазначеної події, на сімейній нараді він прийняв рішення покинути країну, так як в Пакистані важко знайти роботу, а продовжувати працювати в компанії «Мобілінк» небезпечно, через продовження надходження погроз від злочинних угрупувань. Позивач мав за мету потрапити або до України або до ОАЕ.

Під час додаткового протоколу співбесіди від 04.11.2016р. позивач вказує, що в період з 2006 по 2013 роки він працював в компанії «Мобілінк» (офіційне звільнення відбулося в листопаді 2013 року) та займав посади фінансового менеджера та консультанта. В червні або липні 2013 року стали надходити телефоні погрози з боку злочинних угрупувань таких як: «ТТП» та «Алькаїди» з вимогою надавати їм інформації стосовно заможних осіб Пакистану. Відмовивши їм у співпраці, позивача викрали та вивезли до лісу за містом де його тримали 36 годин. Звільнення з так званого «полону», відбулося після надання згоди на співпрацю. Після звільнення, позивач написав заяву до органів поліції з приводу надання йому захисту, але через відмову в надані допомоги вирішив виїхати з країни. Оформивши усі необхідні документи, він виїхав з країни.

З вказаного слідує, що надані позивачем відомості про причини виїзду з Пакистану суттєво різняться. ОСОБА_1 постійно називає різні назви злочинних угрупувань, різні дати викрадення та місця утримання його, що ставить під сумнів правдивість наданих ним пояснень вцілому.

При цьому, ні при первинному зверненні у 2014 році, а ні при зверненні у 2016 році ОСОБА_1 не надав органу ДМС України будь-яких підтверджень його роботи в компанії «Мобілінк», де нібито він працював вісім років, а також звернення до органів поліції з приводу надання йому захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що інформація, яку надав позивач про компанію «Мобілінк», суттєво відрізняється від офіційних джерел компанії. В апеляційній скарзі відсутні заперечення апелянта щодо вказаних висновків суду першої інстанції.

Також, позивач надає недостовірні відомості щодо свого виїзду з країни громадянської належності. В першому зверненні із заявою ним було зазначено, що виїзд з Пакистану відбувся 15.05.2014р., приїзд в Україну - 18.05.2014р. (анкета від 13.06.2014р.). Проте, під час анкетування 05.07.2016р. позивач зазначив, що виїзд з Пакистану відбувся в липні 2014 року, а в Україну він прибув 17-18 липня 2014 року.

При вирішенні спору колегія суддів враховує, що найближчі родичі позивача, в тому числі його дружина з чотирма дітьми, проживають в м.Сіалкот. Позивач підтверджує, що вони не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача, що позивач мав усі можливості скористатись альтернативою внутрішнього переміщення у разі обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань. З матеріалів справи вбачається, що позивач виїжджав до Ісламабаду з метою оформлення паспортного документу, оформлення візи, тощо та мав усі можливості у разі загрози життю залишитися проживати у столиці Пакистану Ісламабад .

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Пакистані, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Апеляційний суд враховує надану апелянтом інформацію по країні його походження, однак зазначає, що на всій території Пакистану не існує ситуації загальної загрози населенню. Інформаційні матеріали носять загальний характер.

Враховуючи наявність розбіжностей в показаннях позивача, неможливість ним підтвердити свої доводи щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв`язку з його трудовою діяльністю, звернення за легалізацією після тривалого перебування на території України нелегально, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд вважає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи, визначені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надана їм належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення від 17.04.2019р. суд апеляційної інстанції не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 серпня 2019 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Судді: А.І. Бітов

І.Г. Ступакова