Справа № 500/2731/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5219/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Запотічного І.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року, ухвалене суддею Мірінович У.А. у м.Тернополі о 10:29, повний текст якого складений 22 квітня 2019 року, у справі №500/2731/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про визнання наказу відповідача протиправним та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, в якому просив визнати наказ №842 від 03.12.2018 протиправним та зобов`язати надати безоплатну правову допомогу відповідно до звернення від 28.11.2018.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , покликаючись на порушення статей 22, 59 Конституції України, зазначає, що оскаржуваним наказом, у якому підставою для відмови у наданні безоплатної вторинної правової допомоги вказано ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», відповідачем порушено його право на отримання безоплатної правової допомоги, передбаченої п.9 ч.1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 842 від 03.12.2018 "Про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 ".

Зобов`язано Тернопільський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги прийняти рішення про надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги згідно звернення від 28 листопада 2018 року.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем надано докази лише п`яти випадків за 2018 рік надання позивачу безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується відповідними наказами, відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні такої допомоги на підставі частини третьої статті 14 Закону № 3460-VI.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що належність позивача до категорії громадян, які мають право на безоплатну вторинну правову допомогу відповідно до п.9 ч.1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» не оспорюється. Разом з тим, зазначає, що відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» суб`єкти права на безоплатну вторинну правову допомогу, визначені зокрема п.9 ч.1 ст. 14 цього Закону, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного року та не більше ніж за шістьома дорученнями/наказами про надання безоплатної вторинної правової допомоги, виданими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги, одночасно.

Протягом бюджетного року Тернопільським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 надано безоплатну вторинну правову допомогу за шести різними зверненнями, відтак доводи позивача про обмеження його права на отримання безоплатної вторинної допомоги є безпідставними. Зазначає, що Тернопільський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги при прийнятті оскаржуваного наказу діяв в межах повноважень та керуючись законодавством, яким врегульовано спірні правовідносини.

Також в апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що судом першої інстанції не досліджено окремих доказів, наданих відповідачем в обгрунтування правомірності оскаржуваного наказу.

При цьому, в доповненні до апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом від відповідача було виребувано копії звернень та наказів про надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_1 . Однак, у зв`язку з технічною помилкою такі докази буди надані на розгляд суду не в повному обсязі, що мало наслідком ухвалення судового рішення без дотримання вимог КАС України щодо повного та всебічного дослідження доказів.

Позивач в апеляційній скарзі просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду та звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» та пп.2 п.13 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що в межах спірних правовідносин підлягали дослідженню положення ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» та підтункту 2 пункту 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» на їх відповідність статтям 22, 59 Конституції України, про що позивачем було заявлено у адміністративному позові. Вважає, що адміністративний позов підлягав задоволенню із застосуванням статей 22, 59 Конституції України як норм прямої дії. На думку позивача, наведені порушення відповідно до ст.317 КАС України є підставою для зміни рішення суду.

22 серпня 2019 року на електронну адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення судового розгляду справи та призначення наступного судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у задоволенні заяви відмовлено, оскільки заява подана стороною без дотримання вимог, передбачених процесуальним законом.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, доповнення до апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є особою, на яку поширюються пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 06.04.2016, виданим управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 (а.с.8).

На звернення позивача із заявою від 28.11.2018 про надання безоплатної вторинної правової допомоги, що передбачає представництво інтересів ОСОБА_1 у справі №1940/1956/18 (адміністративне провадження) Тернопільським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги наказом від 03.12.2018 №842 відмовлено у наданні безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з частиною третьою статті 14 Закону № 3460-VI, копію якого скеровано на поштову адресу позивача супровідним листом №1106 від 04.12.2018 (а.с.55-57).

ОСОБА_1 , вважаючи наказ Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 03.12.2018 №842 протиправним, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.1 рішення Конституційноного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) зазначено, що відповідно до Конституції України утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3).

У розділі II Основного Закону України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод (частина друга статті 22), неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64), забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п`ята статті 55).

Важливу роль у забезпеченні реалізації, захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина в Україні як демократичній, правовій державі відведено праву особи на правову допомогу, закріпленому у статті 59 Конституції України. Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер. У контексті частини першої цієї статті "кожен має право на правову допомогу" поняття "кожен" охоплює всіх без винятку осіб - громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України. Здійснення права на правову допомогу засноване на дотриманні принципів рівності всіх перед законом та відсутності дискримінації за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 21, частини перша, друга статті 24 Основного Закону України).

Крім того, реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника. Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Пунктом 3.2 рішення Конституційноного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 також передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Законом, що визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, є Закон України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року № 3460-VI (далі - Закон № 3460-VI).

В розумінні статті 3 Закону № 3460-VI право на безоплатну правову допомогу гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 61 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» передбачено, що до системи надання безоплатної правової допомоги належать: Координаційний центр з надання правової допомоги; суб`єкти надання безоплатної первинної правової допомоги; суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до статті 13 Закону № 3460-VI безоплатна вторинна правова допомога є видом державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя, та включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

Згідно з ст.15 Закону № 3460-VI суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є: центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги; адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

При цьому, у відповідності до статі 16 цього Закону, Міністерство юстиції України утворює регіональні (республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські) та місцеві (районні, міжрайонні, міські, міськрайонні, міжрайонні та районні у містах) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги є територіальними відділеннями Координаційного центру з надання правової допомоги і утворюються з урахуванням потреб відповідної адміністративно-територіальної одиниці та забезпечення доступу осіб до безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до частин четвертої та сьомої цієї статті центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги забезпечують надання всіх видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону. Діяльність Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги поширюється на територію відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Частиною першою статті 17 Закону № 3460-VI визначено, що центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги.

Статтями 18 та 19 цього Закону встановлені порядки подання та розгляду Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги звернень про безоплатну вторинну правову допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону № 3460 після прийняття рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначає адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі за контрактом.

Тобто, Закон України «Про безоплатну правову допомогу» передбачає, що для отримання безоплатної вторинної допомоги особа повинна звернутись з відповідною заявою до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, за результатами розгляду якої Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Та, за наявності підстав для надання безоплатної вторинної правової допомоги, Центр призначає адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі за контрактом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають, зокрема, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи, які мають особливі заслуги та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, особи, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Статтею 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Таким чином, позивач відноситься до суб`єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу в розумінні Закону № 3460-VI, що підтверджується відповідним посвідченням та відповідачем не заперечується.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" №2475-VIII від 03.07.2018 статтю 14 доповнено частиною третьою такого змісту: Суб`єкти права на безоплатну вторинну правову допомогу, визначені пунктами 1, 2-1, 2-2, 8, 9, 12, 13 частини першої цієї статті, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного року та не більше ніж за шістьома дорученнями/наказами про надання безоплатної вторинної правової допомоги, виданими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги, одночасно". Закон №2475-VIII в цій частині набрав чинності 28.08.2018.

Зі змісту оскаржуваного наказу судом встановлено, що позивачу відмовлено у наданні безоплатної вториннї правової допомоги на підставі ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

В обгрунтування правомірності оскаржуваного наказу відповідач покликається на те, що зверненню ОСОБА_3 про надання безоплатної правової допомоги від 28.11.2018 передувало шість звернень протягом 2018 року, за наслідками розгляду яких Тернопільським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги прийнято відповідні накази про надання вторинної правової допомоги.

Слід зазначити, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У свою чергу в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначено, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, надає підстави для висновку про неможливість їх застосування до правовідносин, початок перебігу яких збігається із періодом, коли за попереднього правового регулювання таких обмежень не існувало.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Таким чином, враховуючи приписи статті 58 Конституції України та з огляду на те, що лише з 28.08.2018 стаття 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» доповнена частиною третьою, яка на час попередніх звернень позивача за безоплатною вторинною правовою допомогою, що охоплюються періодом з 01.01.2018 по 27.08.2018, не існувала, колегія суддів приходить до висновку про вісутність законних підстав для прийняття оскаржуваного наказу про відмову у наданні безоплатної вторинної правової допомоги, підставою для прийняття якого слугувало застосування до позивача правових наслідків на підставі наведеної норми.

Крім того, на розгляд суду першої інстанції не надано доказів на підтвердження надання позивачу шість разів безоплатної правової допомоги протягом бюджетного року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність наказу Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №842 від 03.12.2018, що має наслідком його скасування.

Щодо тверджень позивача про доцільність застосування до спірних правовідносин статей 22, 59 Конституції України, які є нормами прямої дії, та вимоги апеляційної скарги про звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» та пп.2 п.13 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» колегія суддів зазначає наступне.

За правилами частини четвертої статті 7 КАС якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегією суддів не встановлено, що вказані норми ч.3 ст.14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» та пп.2 п.13 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» суперечать Конституції України.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вірним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_1 безоплатної вторинної правової допомоги згідно звернення від 28 листопада 2018 року.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Тернопільського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі №500/2731/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді І. І. Запотічний
Н. В. Ільчишин
Постанова складена в повному обсязі 22.08.2019.