Справа № 240/7317/19
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/7317/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

20 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Мацького Є.М. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Платаш В.О.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Мягченко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (м. Житомир, 12 червня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати дії відповідача щодо відмови в наданні йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою для виділення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, викладеній у листах від 02.04.2019 №К-1289/0-1127/0/22-19, від 27.02.2019 №К546/0-726/0/22-19 та від 25.01.2019 №К-12004/0-375/0/22-19 неправомірними; зобов`язати відповідача надати дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити апеляційну скаргу.

Позивач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач в січні, лютому та квітні 2019 року звертався до відповідача із заявою, у якій просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га на території Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Листами від 25.01.2019 №К-12004/0-375/0/22-19 та від 02.04.2019 №К-1289/0-1127/0/22-19 позивачу відмовлено у задоволенні клопотання з наступних підстав. Відповідно довідки Відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області зазначено, що земельна ділянка, запланована до відведення, відноситься до земель державної форми власності зі складом угідь - рілля, ряд 21 особисті підсобні господарства. Відтак, з метою уникнення можливої соціальної напруги, Головне управління, відмовляє у задоволенні заяви та пропонує обрати іншу вільну земельну ділянку, після чого, із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою повторно звернутися до Головного управління.

Листом від 27.02.2019 №К546/0-726/0/22-19 відмовлено з таких підстав:"...В ході розгляду поданих Вами на розгляд документів виявлені землі, які не зможуть бути використані іншими власниками та землекористувачами у зв`язку з нераціональним розміщенням бажаної Вами земельної ділянки. У зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, з метою її ефективного використання пропонуємо вказати місце розташування земельної ділянки, яке б в подальшому відповідало раціональному використанню іншими землевласниками (землекористувачами) та повторно клопотати до Головного управління."

У відповідності до ч. 3 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

В силу ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Положеннями ч. 7 наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядуванняякий передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, ЗК України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Слід зазначити, що в оскаржених відмовах, викладених у листах відповідача від 02.04.2019, від 27.02.2019 та від 25.01.2019, відсутні посилання про невідповідність місця розташування земельної ділянки, зазначеної позивачем:

- вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів;

- вимогам генерального плану населених пунктів;

- вимогам іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць;

- вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, загальна вказівка у листі від 27.02.2019 на нераціональне розміщення бажаної земельної ділянки не може свідчити про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, а відтак бути належною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Щодо посилань відповідача на те, що земельна ділянка, запланована до відведення, відноситься до земель державної форми власності зі складом угідь - рілля, ряд 21 особисті підсобні господарства, слід зауважити наступне.

За змістом ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст. 31, 33 - 37 цього Кодексу.

Нормами п. "а" ч. 3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Водночас, таке поняття як "особисті підсобні господарства", яке містилось в ст.56 ЗК України від 18.12.1990 N 561-XII, діючим ЗК України не використовується, натомість замість нього законодавець вживає поняття "особисте селянське господарство". Відповідно віднесення відповідачем бажаної земельної ділянки до такого виду використання є необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, відповідно до переліку угідь згідно з Класифікацією видів земельних угідь, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17.10.2012 група "Рілля" включає сільськогосподарські угіддя, які систематично обробляються і використовуються під посіви сільськогосподарських культур, включаючи посіви багаторічних трав, а також чисті пари (ГОСТ 26640-85) та парники, оранжереї і теплиці. До ділянок ріллі не належать сіножаті і пасовища, що розорані з метою їх докорінного поліпшення і використовуються постійно під трав`яними кормовими культурами для сінокосіння та випасання худоби, а також міжряддя садів, які використовуються під посіви.

Статтею 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Відтак, рілля є землею сільськогосподарського призначення та безсумнівно може передаватись у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства.

Беручи до уваги викладене, дії відповідача, оформлені листами №К-1289/0-1127/0/22-19, №К546/0-726/0/22-19 та №К-12004/0-375/0/22-19 про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, є протиправними, оскільки вони не містять законодавчо визначених підстав такої відмови.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади

За змістом викладеного висновку у постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №825/2845/15-а, наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права. Тобто такий, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду та здійснювалося примусове виконання рішення.

З метою ефективного захисту порушених прав, суд може втрутитися в адміністративний розсуд суб`єкта владних повноважень, коли останній наділений дискреційними повноваженнями, й зобов`язати його прийняти рішення без проведення необхідної процедури в тому випадку, якщо буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт публічної адміністрації у відповідь - необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Так, з матеріалів позовної заяви та встановлених судом обставин справи встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою про надання дозволу розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність, проте відповідач, зловживаючи наданими йому повноваженнями, безпідставно відмовляв у задоволенні заяв, посилаючись на підстави, які не передбачені чинним законодавством.

Стосовно вимоги в частині зобов`язання відповідача подати до суду в місячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили звіт про його виконання, слід зазначити таке.

Частиною 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 21 серпня 2019 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Мацький Є.М. Залімський І. Г.