Справа № 640/8763/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 серпня 2019 року № 640/8763/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач. ОСОБА_1 ) з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), в якому просить:

скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 № 58-19 про відхилення скарги на рішення управління ДМС України в Київській області (наказ №519 від 12.12.2018) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначеного у повідомленні від 12.12.2018 №200;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про задоволення скарги громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на наказ №519 від 12.12.2018 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначеного у повідомленні від 12.12.2018 №200.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.11.2018 звернувся до управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на яку отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.12.2018. Не погодившись з даним рішенням позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на що отримав відповідь від Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про прийняття рішення про відхилення його скарги. Дане рішення позивач вважає протиправним, незаконними та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 23.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, відповідно до якої вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Державна міграційна служба України в поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказавши на правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Російської Федерації, народилась в м. Москва, за національністю - росіянка, за віросповіданням - атеїстка.

Територію країни громадянської належності залишила 07.04.2015.

Позивач звернувся 20.11.2018 до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення позивач зазначив побоювання зазнати переслідувань через політичні переконання.

Управлінням Державної міграційної служби України Київській області прийнято наказ № 519 від 12.12.2018 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України.

Рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 №58-19 відхилено скаргу ОСОБА_1 на наказ Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 12.12.2018 №519.

Вважаючи рішення відповідача необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 статті 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 статті 8 Закону №3671-VI).

У силу частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування»». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє позивача в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.»

Відповідно до вимог частини сьомої статті 7, частини другої статті 13 Закону №3671-VI заявник повинен надавати документи та матеріали, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначив відповідач та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 вдруге звертається до територіального органу Державної міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вперше позивачем подано заяву 25.08.2016 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 14.12.2016 відмовлено громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Як вбачається зі змісту висновку про відмову, заявник (позивач) не мав підстав для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, на думку відповідача, були відсутніми.

Рішенням відповідача від 21.03.2017 №99-17 вищезазначений висновок підтримано Державною міграційною службою України та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відсутні.

Вказане рішення позивачем оскаржувалось в судовому порядку.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2018 в адміністративній справі №826/5991/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018, у задоволенні позову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено.

Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що позивачем не доведено, що тимчасово перебуваючи в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивачем не наведено жодних обставин, які б вказували про можливість визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Також колегія суддів зазначила, що маючи намір бути визнаним біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнувши державний кордон України, позивач повинен був протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із відповідною заявою. Проте, як вбачається з матеріалів справи, прибувши до України 07.04.2015, позивач звернувся із заявою про визнання біженцем чи або особою, що потребує додаткового захисту лише 25.08.2016.

На думку суду, зазначене свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС від 26.06.2013 № 2013/32/EU «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав - членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави - члени повинні мати право відхилити заяву як неприйняту для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 № 2013/32/EU та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, після прийняття остаточного рішення за її попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Дослідивши оскаржувані рішення та матеріали особової справи позивача №2018KV0314 вбачається, що позивачем не було надано до територіального органу ДМС достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань. Також позивачем не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що вона потребує захисту. Позивач посилалась на те, що у країні її громадянської належності суттєво погіршилася ситуація з правами людини.

У зв`язку з цим, відповідачем досліджено інформацію по країні походження та встановлено, що під час попереднього розгляду заяви, у частині ситуації у РФ, досліджено ряд звітів авторитетних неурядових організацій, які здійснюють моніторинг, розслідування та документування порушень прав людини у більшості країн світу. За результатами дослідження інформації по країні походження, у РФ мають місце численні порушення прав людини у певних суспільних сферах. Порівняльний аналіз інформації, що міститься у відповідних звітах, свідчить, що тенденції порушень прав людини (суспільні відносини тощо) суттєво не змінюються у РФ.

При цьому, відповідач наголосив, що інформація щодо порушень прав людини у РФ, яка міститься у відкритих інформаційних джерелах, не може виступати належним самостійним доказом наявності персоніфікованої загрози для позивача зазнати переслідування. Численні повідомлення із засобів масової інформації, надані позивачем, щодо діяльності в Україні, містять однакову за своїм характером та контекстом інформацію, яка досліджувалась відповідачем під час прийняття рішення за її попередньою заявою.

Як вбачається з матеріалів особової справи, позивач не надав в обґрунтування наявності достовірних переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавала жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), зазначене не спростовано позивачем жодними доказами.

Як вбачається із повторно поданої заяви позивач наводить факти, які тотожні відомостям, що були спростовані ГУ ДМС в м. Києві та ДМС України під час провадження за її попередньою заявою та під час перегляду рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку.

Більш того, позивачем не надано й до суду жодних достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження обставин, які вказували б про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Втім, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З особової справи позивача не вбачається об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не наведено доказів того, що ці побоювання є реальними.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не обґрунтував існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності. Так само як і не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 статті 8 Закону №3671-VI).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону №3671-VI).

Згідно до приписів частини п`ятої статті 12 зазначеного Закону рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

В силу приписів Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 та зареєстрованого в Мінюсті 05.10.2011 за № 1146/19884 останні, визначаючи процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, містять перелік обов`язків, покладених уповноважену особу територіального органу ДМС. (далі - Наказ № 649).

Відповідно до вказаних Правил розгляд скарги полягає в тому, що уповноваженим працівником підрозділу по роботі з шукачами захисту апарату ДМС здійснюється порівняльний аналіз відомостей, викладених у скарзі, та матеріалах, підготовлених територіальним органом ДМС під час провадження за заявою шукача захисту, аналіз інформації з декількох джерел про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником.

Участь у розгляді скарги може бути забезпечена шляхом надання додаткових пояснень та доказів, які, на думку заявника, не було враховано територіальним органом ДМС під час провадження за його заявою.

З метою повного і всебічного розгляду скарги та недопущення порушення встановлених законодавством строків розгляду скарги та порушення прав позивача, ДМС України листом від 12.04.2019 № ОП-Л-4556-18/8.5/1207-19 запрошено позивача на 23.04.2019 о 15.00 з`явитись до ДМС України для участі у розгляді його скарги за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 9. При цьому вказаним листом запропоновано позивачу надати додаткові пояснення та докази, які, на думку заявника, не було враховано територіальним органом ДМС під час провадження за його заявою.

Проте, на вказану дату та час позивач не прибув, що останнім не спростовано належними доказами причини неможливості взяти участь у розгляді скарги.

Пунктом 8.1 Наказу № 649 зазначено, що ДМС відповідно до статті 12 Закону здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС: а) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами пункту 8.3 Наказу № 649 за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п`ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень:

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Отже, зазначеним Наказом передбачені випадки, коли Державна міграційна служба України може за результатами розгляду скарги, прийняти рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 23.04.2019 № 58-19 про відхилення скарги громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Управління ДМС України в Київській області (наказ від 12.12.2018 №519) про відмову в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача у відповідності до приписів вимог діючого законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку що рішення про відхилення скарги позивача є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки, позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку позивачем в порядку виконання обов`язку, встановленого частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено суду достовірності своїх доводів, які покладені в основу позову.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко