Справа № 160/4804/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року Справа № 160/4804/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
ррозглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування рішення №2677/Р.09 від 16.04.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2019р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- скасувати рішення Центрального відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р. щодо відмови позивачеві у зарахуванні трудового стажу;

- зобов`язати відповідача включити для розрахунку пенсії до трудового стажу позивача періоди його роботи, а саме: з 12.05.1978р. по 01.01.1979р. на посаді виконавця художньо-оздоблювальної роботи в Дніпропетровській майстерні Дніпропетровського обласного виробничого художньо-оформлювальному комбінаті; з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. на посаді виконавця художньо-оздоблювальної роботи в Дніпропетровській майстерні Дніпропетровського обласного виробничого художньо-оформлювальному комбінату республіканського виробничого об`єднання "Укрпромхудожоформлення"; з 10.01.1989р. по 28.09.1999р. на посаді макетчика в Дніпропетровському обласному виробничому ремонтно-реставраційному комбінаті Управління культури виконкому Дніпропетровської обласної ради;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсій та виплатити різницю, що виникла внаслідок неправильного нарахування пенсії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.07.2017р. він отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 02.04.2019р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою щодо надання роз`яснень стосовно не зарахування до трудового стажу періодів його роботи з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р., з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., на яку отримав лист-відповідь №2677/Р-09 від 16.04.2019р., згідно якого врахувати стаж згідно записам трудової книжки (з 10.01.1989р. по 28.09.1999р.) не має законних підстав, оскільки трудова книжка оформлена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутнє посилання на погодження та записи про звільнення, що внесені до трудової книжки не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, оскільки вважає, що наявність в трудовій книжці точного періоду роботи та підтвердження стажу довідками про заробітну плату, давало відповідачеві підстави для зарахування вказаного періоду роботи позивача для розрахунку пенсії та недоліки при заповнені трудової книжки кадровою службою не є підставою не зараховувати його трудовий стаж для підрахунку пенсії, про що також вказав Верховний Суд у своїй постанові від 06.03.2018р. у справі №754/14898/15-а.

Ухвалою суду від 12.06.2019р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.2).

03.07.2019р., на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, у якому останній просив відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що у довідці Дніпропетровської обласної державної адміністрації №1056/0/161-17 від 09.06.2017р. відсутня інформація про прийняття та звільнення позивача, а тому відповідач своїм листом №2677/Р-09 від 16.04.2019р. правомірно на законних підставах повідомив позивача про неможливість зарахування стажу згідно записам трудової книжки (з 10.01.1989р. по 28.09.1999р.), оскільки трудова книжка оформлена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутнє посилання на погодження та записи про звільнення, що внесені до трудової книжки не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою (а.с.47-48).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 12.08.2019р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

З 01.07.2017р. ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копіями повідомлення про призначення пенсії та протоколу призначення пенсії, наявними у справі (а.с.21,41).

При цьому, згідно копій розрахунку стажу, до стажу роботи позивача при розрахунку пенсії не були враховані періоди його роботи з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р., з 01.01.1989р. по 28.09.1999р. (а.с.21,42).

02.04.2019р. позивач звернувся до пенсійного органу із заявою щодо надання роз`яснень стосовно не зарахування до його трудового стажу періодів роботи з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р., з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., що підтверджується копією відповідної заяви (а.с.19).

Листом №2677/Р-09 від 16.04.2019р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що врахувати стаж згідно записам його трудової книжки (з 10.01.1989р. по 28.09.1999р.) не має законних підстав, оскільки трудова книжка оформлена з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутнє посилання на погодження та записи про звільнення, що внесені до трудової книжки не засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою, що підтверджується змістом вказаного листа та його копією (а.с.20,44-45).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача, оформленим листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р. щодо відмови позивачеві у зарахуванні трудового стажу за періоди його роботи з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р., з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., у зв`язку з чим просить скасувати рішення Центрального відділу обслуговування громадян Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р. щодо відмови позивачеві у зарахуванні вищенаведених періодів до його трудового стажу та зобов`язати відповідача включити наведений трудовий стаж для розрахунку його пенсії, провести її перерахунок та виплатити різницю, яка виникла внаслідок неправильного нарахування пенсії.

При цьому, вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що відповідно до встановлених судом обставин справи, слід вийти за межі позовних вимог та розглянути також і бездіяльність відповідача щодо не зарахування стажу роботи позивача в період з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. до його трудового стажу, виходячи з вимог ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у редакції чинній станом на момент призначення позивачеві пенсії за віком - 01.07.2017р. (далі - Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1, п. "а" ч.3 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. "Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 12.05.1978р. по 10.01.1989р. позивач працював в Дніпропетровському обласному виробничому художньо-оформлювальному комбінаті, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у справі (а.с.14-18).

При цьому, матеріали справи містять копії повідомлення про призначення позивачеві пенсії за віком та розрахунку стажу, згідно яких до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком не зараховано періоди його роботи на вищезазначеному підприємстві з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. (а.с.38).

Разом з тим, періоди роботи позивача на даному підприємстві з 01.01.1979р. по 31.12.1980р. та з 01.01.1982р. по 31.12.1988р. зараховані пенсійним органом до трудового стажу позивача, при призначенні йому пенсії за віком (а.с.21,42).

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що жодних підстав для неврахування вказаних спірних періодів роботи позивача пенсійним органом не зазначено ані у листі №2677/Р.09 від 16.04.2019р., ані у відзиві на позов, а отже така бездіяльність відповідача, яка полягає у не зарахуванні до трудового стажу позивача періодів його роботи з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. є протиправною.

Також і, згідно трудової книжки позивача, в період з 10.01.1989р. по 28.09.1999р. позивач працював в Дніпропетровському обласному госпрозрахунковому виробничому ремонтно-реставраційному комбінаті, що також підтверджується і довідками Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації про підтвердження стажу роботи та про заробітну плату для обчислення пенсії (а.с.14-18,23-28,43).

При цьому, лист пенсійного органу №2677/Р.09 від 16.04.2019р., яким повідомлено позивача про те, що вказаний період його роботи не враховано для розрахунку пенсії з підстав недоліків, які містять вказані записи у трудовій книжці позивача, взагалі не містить аналізу вищезазначених довідок Управління культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації та підстав їх неврахування при вчиненні відповідачем дій щодо відмови у зарахуванні наведеного періоду роботи позивача до його трудового стажу.

Статтею 44 Закону №1058 визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок) передбачено, що у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до п.3.3 Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію надає допомогу особам, що звертаються за призначенням пенсії, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

У відповідності до п.4.2 Порядку визначено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу документів про підтвердження стажу роботи позивача за не зараховані періоди, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів та проведення перевірок за наданими для призначення пенсії документами, відповідачем безпідставно відмовлено позивачеві у зарахуванні спірних періодів його роботи.

При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019р. у справі №548/2056/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності пенсійного органу щодо не зарахування стажу роботи позивача в період з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. до його трудового стажу та рішення відповідача щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу позивача періоду його роботи з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., яке оформлено листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р. з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності пенсійного органу щодо не зарахування стажу роботи позивача в період з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. до його трудового стажу та рішення відповідача щодо відмови у зарахуванні до трудового стажу позивача періоду його роботи з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., яке оформлене листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р., суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи у призначенні позивачеві пенсії за віком діяв не у спосіб, що, при вчинені наведених бездіяльності та при прийнятті наведеного рішення, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеними бездіяльністю та рішенням відповідача прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання їх протиправними.

Також, у даному випадку, з метою повного захисту порушеного права позивача, слід зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача із зарахуванням до трудового стажу позивача для розрахунку його пенсії періодів його роботи з 12.05.1978р. по 01.01.1979р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. та з 10.01.1989р. по 28.09.1999р. з моменту призначення позивачеві пенсії, з урахуванням того, що судом встановлено протиправність бездіяльності та дій відповідача щодо не зарахування вказаних періодів для розрахунку пенсії позивача, та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі «Кечко проти України» зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача із зарахуванням до трудового стажу позивача для розрахунку його пенсії періодів його роботи з 12.05.1978р. по 01.01.1979р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. та з 10.01.1989р. по 28.09.1999р. є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №0.0..1 від 27.05.2019р. у розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про скасування рішення №2677/Р.09 від 16.04.2019р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування стажу роботи ОСОБА_1 в період з 12.05.1978р. по 31.12.1978р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р. до його трудового стажу.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 01.01.1989р. по 28.09.1999р., яке оформлене листом №2677/Р.09 від 16.04.2019р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 для розрахунку пенсії періодів його роботи з 12.05.1978р. по 01.01.1979р., з 01.01.1981р. по 31.12.1981р., з 10.01.1989р. по 28.09.1999р. та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) із зарахуванням такого періоду його роботи з моменту призначення позивачеві пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва