Справа № 487/778/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 487/778/19
Головуючий в 1 інстанції: Біцюк А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Бітова А.І.,

Джабурії О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И Л А :

30 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, в якій просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ №868804 від 20.01.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та закрити справу. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню. Його безпідставно притягнуто до відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, за порушення вимог пп. «а» п. 14.6 ПДР України за відсутності відповідних доказів вчинення правопорушення. Відповідачем допущено неповне з`ясування обставин справи та сформовано помилкові висновки про факт вчинення правопорушення.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надавав.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, що призвело до безпідставного висновку про незаконність оскаржуваної постанови. Крім того, наданими до суду документами не підтверджено обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу, що свідчить про відсутність підстав компенсації витрат позивача на правову допомогу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

20 січня 2019 року о 11 год. 34 хв. інспектором лейтенантом поліції Нікіфоровим М.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАВ № 868804 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення вимог ч.2 ст. 122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Зазначеною постановою встановлено, що позивач 20.01.2019 року о 11:42 год., керуючи автомобілем Ford Focus, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 173 км автомобільної дороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, здійснив обгін на перехресті, чим порушив пп."а", п. 14.6 ПДР України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності достатніх даних про вчинення правопорушення оскаржувана постанова є необґрунтованою. Відповідачем належними та допустимими доказами вину ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП не доведено. Крім того, розрахунковою квитанцією №00023 від 29.01.2019 року підтверджено понесення позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., які підлягають стягнення з відповідача у відповідності до ст. 134,139 КАС України.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993р. № 3353, встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306.

Відповідно до п.1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.10. Правил дорожнього руху передбачено, що обгін - випередження одного або кількох транспортних засобів, пов`язане з виїздом на смугу зустрічного руху.

Відповідно до пп. «а» п. 14.6. Правил дорожнього руху обгін заборонено на перехрестях.

Частина 2 ст.122 КУпАП передбачає, що порушення, в тому числі, правил проїзду перехресть тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

За змістом ст. 222 КУпАП розгляд справ за ч. 1,2,3,5 ст.122 КУпАП віднесено до компетенції органів Національної поліції.

Доводи позивача на протиправність дій посадової особи відповідача під час складання постанови про адмінправопорушення на місці його вчинення, спростовуються положеннями ст.258 КУпАП, відповідно до якої розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється безпосередньо на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу, що вказує на дотримання відповідачем порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 341/91/17, яка відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права.

Більше того, відповідна позиція ніяким чином не суперечить рішенню Конституційного суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, оскільки його висновки стосуються ч. 1 ст. 276 КУпАП, а щодо ч. ч. 1, 2 ст. 258 КУпАП зазначено, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається та адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналіз наведеної норми дає підстав для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, невичерпний перелік яких наведений у ст.251 Кодексу.

Статтею 40 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб та забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

На користь висновку про необхідність доведення факту вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відео або фотозйомкою свідчить і зміст ст.283 КУпАП, відповідно до якої постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити в т.ч. відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Вірними є висновки суду першої інстанції, що відповідачем не надано жодного доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення та не спростовані твердження позивача.

Як зазначав ОСОБА_1 , він здійснював рух в напрямку м. Херсона та на 173 км траси Одеса-Мелітополь-Новоазовськ напрямок руху не змінював. Попереду автомобіля позивача рухалася вантажівка, яка увімкнувши сигнал повороту праворуч, почала пригальмовувати та з`їжджати на узбіччя. ОСОБА_1 в свою чергу пригальмував та продовжив рух не змінюючи при цьому смугу руху та не здійснюючи виїзд на смугу зустрічного руху.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На думку судової колегії, відсутність доказів скоєння правопорушення, обґрунтування позиції відповідачем лише внутрішнім переконанням патрульного поліцейського може призвести до випадків безпідставного притягнення осіб до адміністративної відповідальності.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, у даному спорі саме управління патрульної поліції, має довести правомірність та законність прийнятої постанови.

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17, від 24 липня 2019 по справі № 161/10598/16-а, від 17 липня 2019 року по справі № 295/3099/17, від 07 серпня 2019 року по справі № 754/10826/16.

Враховуючи викладене, беручі до уваги невизнання позивачем своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем не надано доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення та як наслідок, не доведено правомірності прийняття оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Стосовно доводів апелянта про помилковість стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., судова колегія зазначає наступне.

За ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За приписами ч.ч.4-7 цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому ч. 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17 та у постанові від 16.05.2019 року по справі № 823/2638/18.

На підтвердження витрат на оплату професійної правничої допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги від 29.01.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Нікітіною Юлією Валеріївною, розрахунок витрат на правову допомогу від 29.01.2019 року, розрахункову квитанцію №00023 від 29.01.2019 року (а.с. 9-11).

Наведені документи дозволяють встановити зміст наданих послуг, зокрема, здійснену консультацію та написання адміністративного позову та їх вартість, яка визначена у розмірі 1000,00 грн.

Доводи апелянта про відсутність доказів підтвердження фактичного обсягу витрат на правничу допомогу спростовуються вищенаведеним.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи складність справи та надані адвокатом послуги, судова колегія вважає гонорар у 1000,00 грн. співмірним в даному випадку.

Суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,316,321,322,325,272 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу управління патрульної поліції в Херсонській області Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: О.В.Джабурія