Справа № 480/4731/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 р.Справа № 480/4731/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, м. Суми, повний текст складено 21.03.19 року по справі № 480/4731/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України

третя особа: Міністерство юстиції України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, третя особа - Міністерство юстиції України, в якій просив зобов`язати Державну фіскальну службу України припинити дію, яка порушує право. Видалити інформацію з інтернет ресурсу https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/ registration про взяття на облік платників податків юридичної особи, створеної на підставі розпорядження Виконавчого комітету Московської районної ради народних депутатів м. Харків № 401 від 12 квітня 1993 р., законів України "Про підприємства в Україні" та "Про господарські товариства", а також рішення про створення підприємства (наказ № 22 по акціонерному товариству "Свемон" код 00064276 від 18.02.93 р.) Харківське дочірнє підприємство АТ Свемон з кодом 01188862 (відповідно до Свідоцтва № 521 Міністерства статистики України, від 20 травня 1993 р.), на підставі рішення Харківської міської ради народних депутатів № 108 Харківське дочірнє підприємство АТ Свемон перереєстроване у Акціонерне Товариство Відкритого Типу "Свемон-Восток" як правонаступника № свідоцтва 01188862 від 19.01.1996 р., адреса: 61068, Харківська область, м. Харків, Московський р-н, в-зд Семиградський буд., 2, у зв`язку з відсутністю інформації про дану юридичну особу, відповідно до довідки № 19116644 від 07.08.2014 р. з "Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців", та відповідно до довідки № від 03.12.2018р. з "Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.03.2019р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення порушує право позивача (скаржника) на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людин та основоположних свобод). Суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 55 Конституції України та Цивільного кодексу України, та не застосував закони, які підлягали застосуванню: Закон України «Про доступ до публічної інформації» 2939-УІ та нову редакцію Закону України «Про інформацію» № 2657-ХІІ, неправильно застосував норми матеріального права, перевищив свої процесуальні повноваження, а саме, відповідач, керуючись ст.77 КАС України, зобов`язаний доводити правомірність своїх дій в адміністративному процесі, крім випадків, встановлених ст.78 КАС України, невірно врахував позовні вимоги та письмові пояснення позивача (скаржника), чим неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що інформація, якою розпоряджається суб`єкт владних повноважень, має пряму дію на публічно-правові відносини. Інформація з веб-сайту Державної фіскальної служби України, на якому розміщені дані взяття на облік платників податків, є прямою дією суб`єкта владних повноважень на публічно-правові відносини. Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пп.6 п.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-УІ). Відповідно до ст. 55 Конституції України позивач (скаржник) має право на захист своїх прав в той спосіб, який не заборонений Законом України. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право збирати та накопичувати інформацію, керуючись Рішенням Конституційного Суду України, справа N 1-29/2011 від 14 грудня 2011 року, робити висновки та повідомляти про факт незаконних дій та злочин проти суспільства. В публічно-правових відносинах мають «право» виключно особи, які зареєстровані відповідно до чинного законодавства України. Порушено право позивача (скаржника), свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, суб`єктів публічно-правових відносин - порушено у сфері публічно-правових відносин діями чи бездіяльністю державного органу, тому підлягають захисту у судовому порядку. Позивач (скаржник) звернувся до судової влади - зобов`язати Державну фіскальну службу України припинити дію, яка порушує право. Керуючись п.1, пп. 3 п.2 ст.16, ст.89 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6,9,242 КАС України, суд першої інстанції надав необґрунтовану правову оцінку діям або бездіяльності державного органу. Також, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не надав відзиву на позовну заяву. Керуючись п. 6 ст. 242 КАС України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу. Просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 р. та ухвалити нове судове рішення.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до Витягу з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Акціонерне товариство відкритого типу "Свемо-Восток" зареєстровано як суб`єкт підприємницької діяльності. При цьому, відомості про дату та номер запису про взяття та зняття з обліку, назва та ідентифікаційні коди органів статистики, Міндоходів, Пенсійного фонду україни, в яких юридична особа перебуває на обліку, відсутні.

Разом з тим, відповідно до роздруківки з інтернет ресурсу https://cabinet.sfs.gov.ua/registers/ registration про взяття на облік платників податків юридичної особи, наданої позивачем, Акціонерне товариство відкритого типу "Свемо-Восток" перебуває на обліку платників податку.

Зазначаючи, що запитувач має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено, яким чином наявність інформації про взяття на облік платника податків - Акціонерного товариства відкритого типу "Свемо-Восток" порушує його права, свободи чи інтереси. Не вказано також, які права та свободи позивача порушені і підлягають судовому захисту. Крім того, позивачем не надано жодного доказу порушення саме його прав, свобод або законних інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку своє порушене право або інтерес, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 року).

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постанові від 15.12.2015 року у справі № 800/206/15, а також Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17.

Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення "Аксу проти Туреччини" [Aksu v. Turkey] пункт 50; "Берден" [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; "Тенасе проти Молдови" [Tгnase v. Moldova]).

Отже, наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, тільки тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище. Предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Таким чином, враховуючи положення зазначених норм законодавства, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом має довести наявність порушення оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкту владних повноважень саме її прав, свобод або законних інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

В даному випадку позивач просить зобов`язати відповідача видалити інформацію з інтернет ресурсу про взяття на облік платників податків юридичної особи - Акціонерного товариства відкритого типу "Свемо-Восток".

В свою чергу, позивачем не наведено обґрунтованих мотивів та не надано відповідних доказів, яким чином вказана інформація порушує права або інтереси позивача, тобто породжує, змінює або припиняє його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

Безпосередньо позивач не є потерпілим від вказаної інформацію з інтернет ресурсу, оскільки вона не спричинила суттєвого негативного впливу саме на позивача і він не зазнав жодної реальної шкоди.

Доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу інформації з інтернет ресурсу на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 01 липня 2019 року у справі № 460/1019/16-а .

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи позивача, що порушено його право у сфері публічно-правових відносин, є безпідставними, оскільки інформація з веб-сайту Державної фіскальної служби України стосується прав, свобод та інтересів виключно юридичної особи, щодо якої зазначена вказана інформація, а саме Акціонерного товариства відкритого типу "Свемо-Восток", а тому не може порушувати права, свободи чи інтереси позивача, який не є учасником правовідносин, у яких буде застосована вказана інформація.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пп.6 п.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-УІ). Суд першої інстанції надав необґрунтовану правову оцінку діям або бездіяльності державного органу та не застосував закони, які підлягали застосуванню: Закон України «Про доступ до публічної інформації» 2939-УІ та нову редакцію Закону України «Про інформацію» № 2657-ХІІ.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності дій чи бездіяльності відповідача, які оскаржуються. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржених рішень, дій чи бездіяльності.

Не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не надав відзиву на позовну заяву.

Так, зазначені позивачем факти не є підставою для скасування судового рішення, оскільки подання відзиву на позовну заяву є правом відповідача, а не його обов`язком, та відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Неподання відповідачем відзиву на позовну заяву також не свідчить про визнання пред`явленої до нього позовної вимоги, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на п. 6 ст. 242 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 року по справі № 480/4731/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 27.08.2019 року