Справа № 520/1163/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 р.Справа № 520/1163/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., м. Харків) від 11.04.2019 року (повний текст складено 24.04.19 року) по справі № 520/1163/19

за позовом Громадянина В`єтнаму ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 04/1-324717 від 05.12.2018 року про скасування громадянці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 13.03.2008 р.; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області поновити громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народження посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 13.03.2008 року на підставі Закону України "Про імміграцію" позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 13.03.2008 року терміном дії безстроково. Рішенням Головного управління ДМС України у Харківській області № 04/1-324717 від 05.12.2018 визначено, що громадянці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. виданий 13.03.2008 року та на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.Позивач вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим та таким, що порушує її права, а отже просить його скасувати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року по справі № 520/1163/19 в задоволенні позовні вимогизадоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка В`єтнаму документована паспортом НОМЕР_2 від 17.11.2013 року.

Рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 13.03.2008 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну, відповідно Закону України "Про імміграцію" позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 13.03.2008 року терміном дії - безстроково.

В подальшому 30.06.2011 р. Московським РВ ГУМВС України в Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції встановлено, що листом ГУ ДМС України в Харківській області від 20.03.2018 р. № 5190/6301.8.1.1-18 у відповідь на адвокатський запит адвоката Вітер Н.В. № А3-97/18 повідомлено, що за обліками ГУ ДМС України в Харківській області значиться гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області 13.03.2008 року отримала дозвіл на імміграцію в Україну згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії-безстроково.

Листом ГУ ДМС України в Харківській області від 21.01.2019 року № 6301.8.1-1233/63.2-18 у відповідь на адвокатський запит адвоката Вітер Н.В. № АЗ-19/19 від 14.01.2019 року надано копію рішення ГУ ДМС України в Харківській області № 04/1-324717 від 05.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . н .

Цим рішенням № 04/1-324717 від 05.12.2018 року визначено, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 . на підставі пункту 1 частини першої ст. 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 13.03.2008 року та на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321

Не погодившись із вказаним рішеннями відповідача, вважаючи його таким, що прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну позивачу прийнято з порушенням вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач проживає тривалий час на території України без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення "Про провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання рішень", затвердженого Постановою КМ України №1983 від 26.12.2002 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (подалі - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом ч. 15 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентовано Законом України «Про імміграцію».

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 р. за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р., залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання встановлений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим наказом Міністерства юстиції № 251 від 28 березня 2012 року.

Згідно ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Як встановлено судовим розглядом, дозвіл про надання імміграції позивачу, як громадянину В`єтнаму, надано згідно з документами, які діяли станом на момент прийняття відповідного рішення, тобто станом на 13.03.2008 року.Станом на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію - на 13.03.2008 року дійсність, чинність та законність відповідних документів, визначених статтею 9 Закону «Про імміграцію» працівниками ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області перевірялись. Зазначені дії не визнані протиправними або незаконними в установленому законом порядку.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та наданні посвідки на постійне місце проживання, посадові особи ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області, проводили перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» ними надана оцінка підстав залишення позивача на постійне проживання в Україні.

Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України «Про імміграцію» не було виявлено, у зв`язку з чим, йому надано дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства та порядок надання таким особам дозволу на імміграцію в Україну визначені Законом України «Про імміграцію», постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень. Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» (подалі - Постанова № 1983), постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року № 251 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків га внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року N 1983».

Згідно із п. 21 Постанови № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Постанови № 1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За умов п. 23 Постанови № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до п. 24 Постанови № 1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З наведеного вбачається, що підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України «Про імміграцію», органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи, зокрема, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно зі ст. 13 цього Закону, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Колегія суддів зазначає, що рішення ГУ ДМС України в Харківській області про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну № 04/1-234717 прийнято 05.12.2018 року.

Копії зазначеного рішення відповідачем у тижневий строк позивачу не надіслано, до відома позивача не доведено. Для надання пояснень при розгляді питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивача не запрошено. Відтак, зазначені вище вимоги чинного законодавства України відповідачем не дотримані.

Доказів зворотного судам першої та апеляційної інстанції відповідачем не надано.

За наведеного, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується висновку суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: копію договору про надання правничої допомоги від № Д-6/19 від 24.01.2019 р., Додаткової угоди № 2 до Договору про надання правничої допомоги № Д-6/19 від 24.01.2019 року від 24.01.2019 року, копію довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я Вітер Н.В. , копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг 24.02.2019 року, 21.02.2019 року, № 0.0..1, № 0.0..1, № 0.0..2, № 0.0..2, копію акту виконаних робіт № 1 від 05.03.2019 р. до договору про надання правової допомоги № Д-6/19 від 24.01.2019 р., копії звітів по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за лютий 2018 року.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи у суді в розмірі 6000,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року по справі № 520/1163/19 прийняте з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Що стосується клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги протягом розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги №Д-6/19 від 24.01.2019 р. із адвокатом Вітер Н.В., Додаткової угоди №2 до договору про надання правничої допомоги Д-6/19 від 24.01.2019 року, Копія довідки ПАТ КБ "ПриватБанк" про відкриття розрахункового рахунку на ім`я Вітер Н.В. , копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату послуг адвоката в загальній сумі 2500,00 грн., копію акту виконаних робіт № 2 від 27.06.2019р. до договору про надання правничої допомоги № Д-6/19 від 24.01.2019 року (складання відзиву на апеляційну скаргу - 2500,00 грн.), копії звітів по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. № НОМЕР_4 за червень та липень 2019 року (а.с. 83-92, т. 2).

Заперечуючи проти заяви позивача, ГУ ДМС України у Харківській області зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням тієї обставини, що зазначена справа, в розумінні ч. 6 ст. 12 КАС України, є справою незначної складності, і представник позивача використовує у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріали та шаблонні документи, які застосовуються при розгляді всіх судових справ даної категорії, просить зменшити позивачу розмір судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що таке твердження апелянта є безпідставним та ґрунтується виключно на його припущеннях, в частині того, що адвокатом використовувалися у своїй діяльності раніше напрацьовані матеріали та шаблонні документи. Крім того, умовами договору про надання правничої допомоги №Д-6/19 від 24.01.2019 р. прямо передбачено вартість послуги адвоката в частині складення відзиву на апеляційну скаргу, яка складає 2500,00 грн.

Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу та задоволення позовних вимог, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.05.2018 року по справі №820/2262/17.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 року по справі № 520/1163/19 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ) на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвокатом у розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 27.08.2019 року