Справа № 420/6199/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6199/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 28.03.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) про:

- визнання протиправним та скасування Наказу ГУ ДМС України в Одеській області №217 від 13 листопада 2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що його заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.ч.6-9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту": вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, позивач не видає себе за іншу особу. Відповідач не дослідив в повному обсязі підстави та обставини, з якими законодавством пов`язано надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Також, повний перелік допущених з боку відповідача порушень законодавства, здійснених у процесі розгляду особової справи позивача може бути встановлений лише за умови дослідження позивачем та судом вказаної особової справи.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №217 від 13 листопада 2018 року, зобов`язання вчинити дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу апелянт обґрунтовує тим, що наказ ГУ ДМС в Одеській області №217 від 13 листопада 2018 року є протиправним, оскільки ОСОБА_1 відповідає критеріям, визначеним п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та у нього існують реальні причини побоювання повертатися до країни свого походження.

У відзиві ГУ ДМС України в Одеській області на апеляційну скаргу вказується, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду щодо встановлених обставин є правильними, а отже і відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Кот-Д`Івуар , за етнічною належністю - плем`я абуре, за віросповіданням християнин, канонів релігії не дотримується, неодружений, працює вантажником, рідна мова - "aboure", вільно володіє французькою мовою, трохи володіє російською мовою.

29 жовтня 2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У якості причин виїзду з Кот - Д`Івуар позивач під час проведення анкетування 05 листопада 2018 року повідомив, що 29 червня 2012 року позивач вперше приїхав до України. Виїзд з Кот - Д`Івуар обумовлений кризою в країні, а саме через сутички кандидатів в Президенти України. Тому дядько вирішив відправити його з Кот - Д`Івуару якості футболіста. Прибув саме до України, оскільки була можливість виїхати саме до України, а не до іншої країни. В Україні 4 роки проживав у м. Суми нелегально, у гуртожитку. Іноді працював на будівництві, де заробляв гроші на життя. Потім з`явилася дівчина, яка утримувала позивача. Переїхав до м. Одеси приблизно на початку 2016 року через відсутність фінансування на проживання з боку дівчини. ОСОБА_1 також повідомив, що з 29 червня 2012 року він намагався здійснити виїзд до Словаччини, але його не пустили на кордоні через те, що віза була фальшива. Додатково позивач повідомив, що виїхав з Кот - Д`Івуар , так як послідовники президента ОСОБА_8 розшукували людей, які підтримували минулого президента ОСОБА_9 . На позивача зазначений конфлікт впливає через те, що дружина ОСОБА_9 походить з того самого племені, що і позивач. Це конфлікт не лише політичний, а й релігійний - між племенами. Нинішній президент сповідує іслам. Крім цього, позивач мітингував за гроші на боці колишнього президента та вчиняв це свідомо. ОСОБА_1 вказав, що не розумів наслідків своїх дій. Особисто його переслідували та погрожували з іншого угрупування президента ОСОБА_8 . 10 квітня 2011 року позивача переслідували вперше і востаннє. Листів з погрозами не надходило, але інших людей вбивали.

Крім того, позивач та члени його сім`ї не перебували ні в яких політичних, релігійних, військових або громадських організаціях в країні постійного проживання, ОСОБА_1 та його сім`я не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, окрім погроз на словах від нинішнього президента. До позивача не застосувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався. ОСОБА_1 невійськовозобов`язаний.

Позивач потрапив до України 30 червня 2012 року легально авіатранспортом на підставі паспорту країни походження та туристичної візи до України.

Під час анкетування позивач зазначив, що хоче отримати легалізацію в Україні, щоб його не відправили назад додому.

Під час співбесіди 08 листопада 2018 року позивач повідомив, що в країні походження проживав у м. Абіджан в приватному будинку у дядька, який на даний час зруйновано, про що позивач дізнався через знайомих та Інтернет, ютуб. Востаннє спілкувався з дядьком наприкінці 2017 року, саме тоді він повідомив, що влада збирається зруйнувати будівлі, де проживав дядько, у зв`язку з чим останній планував переїзд до однієї з країн Африки. ОСОБА_1 зазначив, що будинок дядька зруйнувала влада, оскільки земля, на якій він знаходився була державною. На власні очі факту зруйнування позивач не бачив.

Також, під час співбесіди 08 листопада 2018 року, ОСОБА_1 , що виїхав Кот-Д`Івуар спочатку через проблему з президентськими виборами, згодом через те, що люди президента шукали осіб, які підтримували попереднього президента. Попереднього президента позивач підтримував через участь у мітингах шляхом ходьби по вулиці з плакатами. Інших мітингів не було. Попереднього президента позивач підтримував через те, що у нього було багато проектів для молоді. Після виборів почалися переслідування, бо новий президент мусульманин, а у позивача не мусульманське ім`я. 11 квітня 2011 року позивача проінформовано про те, що люди президента шукають людей, які підтримують колишнього президента, у зв`язку із чим позивач зі знайомими втекли до міста Бонуа та викинули ІД-картки. Погроз у м. Бонуа позивач не отримував. Також, під час співбесіди позивач вказав, що персональних погроз на його адресу не надходило, це були загальні погрози. Оскільки ОСОБА_1 приймав участь у підтримці колишнього президента, вирішив, що погрози стосуються і його.

Надана позивачем 08 листопада 2018 року інформація щодо історії переслідування суперечить інформації, що надана була під час анкетування 05 листопада 2018 року, де позивач вказав, що отримував погрози особисто та зазнав переслідувань.

Під час співбесіди 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 вказав, що оформленням його паспортного документу займався дядько. Станом на час проведення співбесіди позивачу було невідомо щодо можливості застосування до нього тортур, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження, стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час співбесіди, 13 листопада 2018 року, позивач повідомив, що самостійно оформлював паспорт, а не дядько та що до України він прибув разом зі своєю ІД-карткою, що суперечить відомостям повідомленим 08 листопада 2018 року.

Позивач пояснив це тим, що викинута була студентська ІД-карта та оформленням паспорту займався він особисто, оскільки необхідна була його присутність. Наголосив, що він не так говорив, як вказано у протоколі 08 листопада 2018 року.

Крім того, позивач навчався лише в школі та не отримував вищої освіти, не вступав до університету, що підтверджується відомостями, що наведені в матеріалах особової справи.

Також, під час співбесіди 13 листопада 2018 року позивач повідомив, що під час мітингів він з іншими особами вчиняли безлад, що суперечить інформації з приводу мирних мітингів, наданій 08 листопада 2018 року. Проте, на думку позивача повідомлена ним інформація майже однакова, можливо, під час попередньої співбесіди - він забув, чим займався.

13 листопада 2018 року ОСОБА_1 зазначив, що погроз від нинішнього президента або його людей він не отримував.

Матеріали справи містять відомості, що позивач 20 липня 2018 року звертався до дипломатичного представництва Кот-Д`Івуар для продовження терміну дії паспортного документа до 20 липня 2020 року, що свідчить про бажання заявника користуватися захистом країни походження.

13 листопада 2018 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

У висновку зазначено, що заява громадянина Кот-Д`Івуар на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

13 листопада 2018 року відповідачем прийнято наказ №217 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_1 ".

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відомості надані позивачем свідчать про відсутність у позивача умов, зазначених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та про звернення за міжнародним захистом лише з метою легалізації в Україні.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якими регулюються правовідносини між сторонами.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність (громадянство); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з анкети співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що виїзд обумовлений кризою в країні, а саме через сутички кандидатів в Президенти Кот-Д`Івуару. Тому дядько вирішив відправити його з Кот - Д`Івуару якості футболіста. Прибув саме до України, оскільки була можливість виїхати саме до України, а не до іншої країни.

Також позивач вказує, що дружина (колишнього президента) ОСОБА_12 походить з того самого племені, що і позивач. Це конфлікт не лише політичний, а й релігійний - між племенами. Нинішній президент сповідує іслам. Крім цього, позивач мітингував за гроші на боці колишнього президента та вчиняв це свідомо. ОСОБА_1 вказав, що не розумів наслідків своїх дій. Особисто його переслідували та погрожували з іншого угрупування президента ОСОБА_8 . 10 квітня 2011 року позивача переслідували вперше і востаннє. Листів з погрозами не надходило, але інших людей вбивали.

Судова колегія вважає, що такі причини небажання позивача повернутися до країни громадянства не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, ОСОБА_1 під час співбесіди підтвердив, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Під час відмови у розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім`ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Отже, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судова колегія зазначає, що 29 червня 2012 року, позивач вибув із Кот - д`Івуар , легально, авіарейсом Абіджан ( Кот - д`Івуар ) - Аккра ( Гана ) - Дубай (ОАЕ) - Москва (Російська Федерація) - Київ (Україна), державний кордон перетнув легально, на підставі паспортного документу гр. Кот-д`Івуар та оформленої одноразової візи серії НОМЕР_1 . В транзитних пунктах Аккра (Гана), Дубай (ОАЕ), Москва (Російська Федерація) позивач знаходився протягом 3 годин. Після свого потрапляння на територію України (м. Київ) позивач за допомогою рейсового автобусу одразу вирушив до м. Суми. На території м. Суми він проживав протягом 4 років. Подальший переїзд до м. Одеси був пов`язаний з фінансовими труднощами та пошуком кращого життя.

29 жовтня 2018 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, звернення відбулось із зволіканням, адже починаючи з 2012 року він знаходився на території України нелегально, чим порушив національне законодавство.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України.

Довід апелянта про те, що судом першої інстанції не зроблено висновків про ситуацію в країні його походження, не відповідає дійсності, оскільки судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно інформації, розміщеної у мережі Інтернет, соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури. Країна приваблива для туристів:

"…В економічній столиці Республіки Кот - д`Івуар - місті Абіджан - відбудеться VIII Міжнародна туристична виставка (SITA), присвячена новим технологіям у сфері туризму…" (інформація з сайту https://www.ukrinform.ua).

"…Після встановлення миру в Кот -д`Івуарі в 2011-му, країна досягнула значного прогресу в економічних реформах, зокрема, створивши умови для легкості ведення бізнесу. Кот-д`Івуар є лідером в Африці за темпами економічного зростання. Крім нафтовидобувної, текстильної промисловості, машинобудування, Кот- д`Івуар продовжує розвивати сільське господарство. Кот-д`Івуар вважається шоколадним гігантом, оскільки країна виробляє до 40% какаобобів в світі." (інформація з сайту https://fakty.com.ua).

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.