Справа № 642/3378/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

27.08.2019 р. справа №642/3378/19
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря - Стрєлка О.В., представника позивача - не прибув, представника відповідача, ВПВР - Фоміної В.І., представник відповідача, державного виконавця - не прибув, представника третьої особи - не прибув, розглянувши у порядку ст. 287 КАС України у відкритому судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1
до третя особа - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренка Романа Григоровича , Міністерство оборони України,
провизнання дій неправомірними, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин, стягував), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) визнання неправомірними дій державного виконавця Сидоренка Романа Григоровича з повернення виконавчого листа №642/6581/16-а до суду та закінчення виконавчого провадження без виконання судового рішення про розгляд боржником заяви стягувача про призначення одноразової грошової допомоги; 2) скасування постанови державного виконавця Сидоренка Р.Г. від 17.04.2918 р. про закінчення виконавчого провадження; 3) зобов`язання державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист №624/6581/16-а та відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. у справі №642/6581/16-а про зобов`язання Міністерства оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 з доданими до неї документами про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановлення І групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що рішення суду не виконано, а судження державного виконавця про протилежне є помилковим.
Відповідач, Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренко Роман Григорович, з поданим позовом не погодився, зазначаючи, що рішення суду є повністю виконаним.
Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, залучений до участі у справі ухвалою суду від 14.08.2019 р., про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином та завчасно, правом на подання письмового відзиву не скористався, проте направив представника для участі у судовому засіданні.
Третя особа, Міністерство оборони України (боржник за виконавчим провадженням; далі за текстом - Міністерство), письмового процесуального документа по суті спору не подала, але у судових засіданнях представник Міністерства зазначав, що заявник подав позов поза межами строку звернення до суду, а виконавчий лист №642/6581/16-а фактично виконаний у повному обсязі шляхом прийняття рішення про повернення матеріалів звернення на доопрацювання.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності (у тому числі і матеріали судової справи №642/6581/16а), проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 11.11.2016р. по справі №642/6581/2016а було 1) зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат та Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати заявникові одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності І-Б групи після звільнення з військової служби внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 33-місячного грошового забезпечення на момент призначення інвалідності (24.12.2013р.) за аналогічною посадою до посади на момент звільнення; 2) зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат та Департамент фінансів Міністерства оборони України виплатити заявникові одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності І-Б групи після звільнення з військової служби внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 33-місячного грошового забезпечення на момент призначення інвалідності (24.12.2013р.) за аналогічною посадою до посади на момент звільнення.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а згадане рішення райсуду було скасовано, прийнято нове рішення, яким зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат (далі за текстом ОВК) подати Міністерству оборони України (далі за текстом Міністерство) висновок і документи з приводу виплати заявникові одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та постановою КМУ від 28.05.2008р. №499; зобов`язано Міністерство оборони України розглянути звернення заявника про виплату одноразової грошової допомоги у відповідності до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та постановою КМУ від 28.05.2008р. №499 з урахуванням висновків суду.
При цьому, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а було установлено факт наявності у заявника права на одержання виплати (абз.11 стор.4 рішення апеляційного адміністративного суду) у розмірі 33-місячного грошового забезпечення на момент призначення інвалідності.
Даний висновок суду є чітким, зрозумілим, поза будь-яким розумним сумнівом не підлягає множинному тлумаченню.
22.01.2018р. за цим рішенням апеляційного адміністративного суду Ленінським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №642/6581/16-а.
У межах виконавчого провадження ВП №56024166 постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.04.2018р. даний виконавчий лист було повернуто до райсуду у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Як з`ясовано судом, юридичною підставою для винесення оскарженого рішення владним суб`єктом обрані приписи п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», а фактичною підставою послугували судження владного суб`єкта про самостійне виконання боржником рішення суду до відкриття виконавчого провадження, а саме: 27.01.2017р. шляхом прийняття рішення про відмову у призначенні одноразової грошової виплати.
Постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №56024166 від 17.04.2018р. була одержана Ленінським районним судом м. Харкова 14.05.2018р.
Доказів одержання цієї постанови заявником (стягувачем у виконавчому провадженні) матеріали судової справи не містять, адже таких доказів владним суб`єктом не подано, а судом самостійно на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України не виявлено.
Судом також не виявлено ані доказів одержання заявником листа Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів від 24.01.2019р. про прийняття п.9 протоколу №7 від 27.01.2017р. рішення про повернення матеріалів звернення заявника на доопрацювання, ані доказів одержання заявником листів Харківського обласного військового комісаріату від 07.02.2017р. та від 05.05.2017р.
З огляду на указані обставини у поєднанні з характером захворювання заявника (фізичне обмеження у самостійному переміщенні у просторі) суд доходить до переконання про те, що вимоги заявлені одразу після настання події обізнаності з результатом виконання рішення суду (аркуш 124 справи №642/6581/16-а та аркуш 122 справи №642/6581/16-а відповідно).
Тому строк на звернення до суду у спірних правовідносинах слід визнати дотриманим, у зв`язку із чим спір підлягає вирішенню по суті.
До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Відповідно до ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи.
У розумінні ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п.9 ч.1 ст.39 названого закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Звідси слідує, що законодавець наділив державного виконавця компетенцією на власну кваліфікацію певного діяння як фактичного і повного виконання рішення згідно з виконавчим документом.
Наявність саме такого владного управлінського повноваження підтверджується і положеннями ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими державний виконавець може накласти штраф за невиконання рішення без поважних причин.
Отже, доводи представника Міністерства про те, що державний виконавець не має права оцінювати подані у межах виконавчого провадження документи в аспекті стану виконання виконавчого документа слід визнати помилковими.
Суд вважає, що за відсутності такого повноваження уся управлінська діяльність державного виконавця є ілюзорною, що прямо суперечить положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Розв`язуючи спір, суд відмічає, що оскаржене рішення обґрунтовано фактичним судженням владного суб`єкта про прийняття Міністерством рішення стосовно відмови у призначенні спірної виплати.
Однак, з тексту наявних у справі документів, зокрема, копії листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України №0290/Б-41/75 від 24.01.2019р., а також копії з витягу із п.9 протоколу №7 від 27.01.2017р. Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум вбачається, що у дійсності рішення про відмову у призначенні спірної виплати Міністерством оборони України не приймалось.
Насправді у спірних правовідносинах Міністерством було вчинено волевиявлення у формі повернення матеріалів звернення заявника на доопрацювання.
Суд відмічає, що рішення про відмову у призначенні спірної виплати за будь-яких обставин не може бути ототожнено з рішенням про повернення матеріалів звернення на доопрацювання у зв`язку з відсутністю для цього належної правової підстави.
Окрім того, повернення Міністерством матеріалів звернення заявника на доопрацювання прямо суперечить як змісту ст.ст.8, 124, 129 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», так і висновкам постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а, якою прямо та беззаперечно установлений факт наявності у заявника права на одержання виплати (абз.11 стор.4 рішення апеляційного адміністративного суду) у розмірі 33-місячного грошового забезпечення на момент призначення інвалідності.
Суд вважає, що у силу визначення ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого провадження як завершальної стадії судового розгляду спору державний виконавець наділений законом певним обсягом управлінського розсуду на надання власної юридичної оцінки обставинам фактичної дійсності.
При цьому, владна управлінська діяльність державного виконавця з приводу примусового виконання рішення суду не охоплюється судовим контролем у порядку ст.382 КАС України та у порядку ст.383 КАС України (за винятком випадку, коли орган державної виконавчої служби України є стороною судової справи).
Тому заявник у даному конкретному випадку не має можливості звернутись до суду у порядку перелічених статей процесуального закону, позаяк судовим актом виконання обов`язків покладено на сторону адміністративної справи - Міністерство оборони України, а примусове виконання цього акту державним виконавцем не призводить до набуття ним правового статусу сторони адміністративної справи - відповідача.
Відтак, обраний заявником спосіб захисту порушеного права у формі звернення до суду у порядку ст.287 КАС України з вимогою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є правильним.
Наявність судового рішення з певними висновками, урахування яких на території України є обов`язковим для усіх суб`єктів права у силу ст.ст.124 та 129 Конституції України, зухвале невиконання цього рішення владним суб`єктом Міністерством та легітимізація правових наслідків такої поведінки державним виконавцем порушує як право приватної особи на доступ до суду у розумінні ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція), так і право цієї приватної особи на майно у розумінні ст.1 Протоколу першого до Конвенції (адже постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а було установлено факт наявності у заявника права на одержання виплати (абз.11 стор.4 рішення апеляційного адміністративного суду) у розмірі 33-місячного грошового забезпечення на момент призначення інвалідності).
Можливість оскарження заявником діяння Міністерства з приводу результатів розгляду звернення про призначення спірної виплати як у порядку ст.383 КАС України, так і у порядку подачі нового позову не позбавляє заявника права на оскарження рішень та діянь державного виконавця з приводу примусового виконання судового рішення у порядку спеціальної норми процесуального закону - ст.287 КАС України.
Згідно з п.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що в абсолютному вигляді указане правило тягаря доказування може бути застосовано до випадку оскарження рішення владного суб`єкта, котрим для приватної особи створено новий обов`язок або створено перешкоди у реалізації вже існуючого права (інтересу).
Натомість у випадку, коли приватна особа у судовому порядку звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин, на думку суду, відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).
У спірних правовідносинах має місце перший з позначених випадків.
Підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні владного суб`єкта на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскарженого рішення.
Доводи владного суб`єкта про виконання Міністерством постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а шляхом прийняття відмови у призначенні заявникові (стягувану за виконавчим провадженням) одноразової грошової допомоги є юридично неспроможними та фактично необґрунтованими, адже Міністерством було прийнято рішення не про відмову, а про повернення матеріалів звернення на доопрацювання.
Указане зумовлює невідповідність закону оскарженої постанови про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт при винесенні оскарженої постанови не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк надав невірну юридичну оцінку документам про стан та результати виконання судового акту.
Частинами 1 і 2 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (ч.1 ст.41); у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (ч.2 ст.41).
Тому оскаржену постанову про закінчення виконавчого провадження належить скасувати з одночасним обтяженням владного суб`єкта обов`язком поновити виконавче провадження з примусового виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а.
Решта вимог позову підлягає відхиленню у зв`язку з недоведеністю, адже процедура прийняття державним виконавцем виконавчого документу до виконання після скасування рішення про закінчення виконавчого провадження регламентовано ч.2 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» і розпочинається після фізичного одержання державним виконавцем оригіналу виконавчого документа, у тому числі і унаслідок вжиття стягувачем дій з приводу повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Підстави для зобов`язання державного виконавця повторно відкрити виконавче провадження у даному конкретному випадку відсутні, оскільки скасування постанови про закінчення виконавчого провадження як об`єктивно, так і у силу прямої дії ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» зумовлює поновлення юридичної дії раніше вже прийнятої постанови про відкриття виконавчого провадження.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.04.2018р. ВП №56024166 про закінчення виконавчого провадження.
Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити виконавче провадження з примусового виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2016р. по справі №642/6581/16-а.
У решті вимог позов залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі і проголошено 27 серпня 2019 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення).

Суддя Сліденко А.В.