Справа № 640/7870/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Окружного адміністративного суду міста Києва Смолія І.В. щодо мотивувальної частини судового рішення по справі.
10 липня 2019 року м. Київ № 640/7870/19
10 липня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., прийнято рішення в адміністративній справі №640/7870/19 про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ). Визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30 листопада 2018 року № 929 в частині абзаців 2-5 пункту 161. Стягнуто на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн 00 коп.).
Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішенням суду щодо задоволення позовних вимог, висловлюю наступну правову позицію щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Пунктом 10 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що виробництво лікарських засобів, оптова та роздрібна торгівля лікарськими засобами, імпорт лікарських засобів, (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) - з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про лікарські засоби», відносяться до видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.
Абзацом першим частини другої статті 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначено, що ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, визначених законом.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин другої, третьої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.
Проектом Постанови №929 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» (надалі - Постанова №929) підготовленого Міністерством охорони здоров`я України, який розміщено на сайтах МОЗ України та Держлікслужби щодо отримання пропозицій та зауважень громадськості, суб`єктів господарювання та громадських організацій. Зазначений проект погоджений без зауважень Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством фінансів України, Державною регуляторною службою, погоджений із зауваженнями, які враховані частково Міністерством юстиції України та Антимонопольним комітетом України.
В подальшому, Кабінетом Міністрів України 30 листопада 2016 року прийнято Постанову №929 якою затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів).
Вважаю, що, оскаржувана Постанова №929 ОСОБА_1 прийнята Кабінетом Міністрів України в межах наданих повноважень, у спосіб та з підстав, визначених законодавством.
Крім того, хочу зазначити, що абзаци 2-5 пункту 161 оскаржуваної Постанови №929 відповідають положенням Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», з наступних підстав.
Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначено, що ліцензійні умови - це нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, іншого уповноваженого законом органу державної влади, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.
Ліцензування - це засіб державного регулювання провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, спрямований на забезпечення реалізації єдиної державної політики у сфері ліцензування, захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).
Формування та реалізацію державної політики у сфері ліцензування у встановленому цим Законом порядку здійснюють, зокрема, Кабінет Міністрів України - шляхом прийняття нормативно-правових актів у сфері ліцензування (абзаци перший- другий частини п`ятої статті 2 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»).
Абзац другий пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» визначає серед принципів державної політики у сфері ліцензування принципі пріоритетності захисту прав, законних інтересів, життя і здоров`я людини, навколишнього природного середовища, захисту обмежених ресурсів держави та забезпечення безпеки держави, що передбачає, серед іншого, ліцензування виду господарської діяльності застосовується лише до такого виду, провадження якого становить загрозу порушення прав, законних інтересів громадян, життю чи здоров`ю людини, навколишньому природному середовищу та/або безпеці держави, і лише у разі недостатності інших засобів державного регулювання.
Таким чином, враховуючи, що належне функціонування аптечних закладів має критичне значення для забезпечення охорони здоров`я суспільства, та з метою запобігання будь якою маніпуляцію ціною чи інформацією про ціну на лікарські засоби, що реалізуються в аптечному закладі, як механізму захисту прав споживачів, Уряд необхідною умовою ліцензування аптечних закладів встановив заборону на використання вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі.
Отже, встановлення в якості ліцензійної умови заборони на використання на вивісці та зовнішній рекламній конструкції аптечного закладу, зокрема, торгового знаку, що містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, який може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, є дискреційним повноваженням Уряду, що відповідає принципам державної політики у сфері ліцензування передбачених Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та відповідає цілям, для яких таке обмеження застосовується.
Також звертає увагу на те, що діючі на сьогоднішній час ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів затверджені Кабінетом Міністрів України, тобто органом, який уповноважений відповідно до частини п`ятої статті 2 Закону здійснювати формування та реалізацію державної політики у сфері ліцензування, при цьому, саме ліцензування спрямоване, відповідно до частини першої статті 1 Закону, на забезпечення реалізації єдиної державної політики у цій сфері, захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів. Таким чином, цілі, для досягнення яких діяв Уряд, встановлюючи весь перелік ліцензійних умов (у тому числі конкретні вимоги щодо вивіски аптечного закладу), прямо передбачені законодавством.
Крім того, дане судове рішення, на яке посилається ОСОБА_1 , прийнято відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01 червня 2000 року, який втратив чинність 28 червня 2015 року відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02 березня 2015 року який є чинним законодавчим актом, що регулює питання ліцензування на теперішній час).
Тобто, на мою думку, посилання ОСОБА_1 на дану постанову суду, як обґрунтування позовних вимог, є помилковим, оскільки існує різниця між суб`єктами владних повноважень, оцінку діяльності яких надавав суд та правових підстав, що містилися в певному законодавчому акті.
Щодо тверджень ОСОБА_1 про порушення Постановою № 929 принципу свободи підприємницької діяльності та принципу непорушності права інтелектуальної власності, хочу наголосити на наступному.
Статтею 12 Господарського кодексу України визначає, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Серед основних засобів регулювання впливу держави, зокрема, визначається ліцензування, патентування і квотування.
Ліцензування, патентування певних видів господарської діяльності та квотування є засобами державного регулювання у сфері господарювання, спрямованими на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів частина перша статті 14 ГК України.
Державна політика у сфері ліцензування ґрунтується на: 1) принципі єдиної державної системи ліцензування; 2) принципі територіальності, згідно з яким дія ліцензії поширюється на адміністративну територію органу ліцензування, що її видав; 3) принципі дотримання законності; 4) принципі пріоритетності захисту прав, законних інтересів, життя і здоров`я людини, навколишнього природного середовища, захисту обмежених ресурсів держави та забезпечення безпеки держави; 5) принципі рівності прав суб`єктів господарювання; 6) принципі відкритості процесу ліцензування. Ці принципи поширюються на порядок ліцензування всіх видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню. Ліцензування видів господарської діяльності, що не відповідає наведеним принципам державної політики, забороняється.
Ліцензування господарської діяльності є категорією господарського права, правова суть якої розкривається через низку ознак (публічний характер ліцензування; процедурний характер ліцензування; єдність процесу ліцензування; обов`язковість ліцензування) та функцій (дозвільна, облікова, інформаційна, контролююча, статистична, охоронна).
Застосування ліцензування та встановлення ліцензійними умовами певних обмежень та вимог до суб`єктів господарювання є легальним регулюванням окремих видів господарської діяльності, що не може розглядатися як порушення свободи підприємницької діяльності.
Посилання ОСОБА_1 на порушення права інтелектуальної власності, зокрема, шляхом встановлення ліцензійними умовами обмежень використання певних знаків для товарів і послуг на вивісці аптечного закладу, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Пунктом 4 статті 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» використанням знака для товарів і послуг визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт 'ввезення) та експорт (вивезення); застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет; застосування його під час пропонування та надання будь- якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.
Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачено, що використання знаку слугує підставою для його захисту як об`єкта інтелектуальної власності, право на який, відповідно до частини першої статті 418 ЦК України, є правом особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. В той же час, відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», знак для товарів і послуг - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб. Тобто, єдиною легальною метою використання знака є індивідуалізація товарів та послуг. Відповідно, ліцензійні умови щодо обмеження використання торгового знаку на вивісці аптечного закладу, якщо такий знак містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі та інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, ніяким чином не протирічить легальній меті використання товарного знаку, та запобігають використанню знаку фактично в цілях недобросовісної реклами, як такої, що суперечить інтересам споживачів та порушує добросовісну конкуренцію на ринку аптечних закладів.
Тобто, обмеження використання торгового знаку в певній формі на вивісці аптечного закладу) у встановлених випадках (якщо знак містить певні вказівки та/чи певну інформацію) не може розглядатися як порушення права на використання знака для товарів і послуг.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України та закріплене статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
ОСОБА_1 на власний розсуд визначає чи порушені її права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. З необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно- правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 зазначено: «укладаючи ліцензійний договір про використання знаку «АПТЕКА ОПТОВЬІХ ЦЕН», ОСОБА_1 мала на меті використовувати даний знак шляхом нанесення його на вивіску та зовнішні рекламні конструкції аптеки, через яку позивач планує здійснювати діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами після отримання відповідної ліцензії».
Хочу звернути увагу, на те, що на момент укладання Ліцензійного договору № 1 про надання права на використання торгової марки від 22 квітня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_1 , набула права використання знаку для товарів і послуг «АПТЕКА ОПТОВЬІХ ЦЕН», Постанова № 929 набула чинності та її вимоги відомі позивачу. Таким чином, набуваючи права на зазначений товарний знак повинна була усвідомлювати його відповідність певним ліцензійним умовам та можливості використання на вивісці аптечного закладу.
Вважаю, що ОСОБА_1 не надала суду доказів щодо відмови їй зі сторони органу ліцензування в видачі ліцензії на здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами через невідповідність вимогам до вивіски та зовнішнім рекламним конструкціям, що ставить під сумнів факт наявності порушеного права останньої.
Враховуючи викладене в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , слід відмовити.
Суддя І.В. Смолій